Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Lina Bengtsdotterová

Na okraji

Přeložila Lucie Podhorná

Ze švédského originálu Annabelle vydaného nakladatelstvím Forum

v roce 2017 přeložila Lucie Podhorná.

Jazyková redakce Vendula Nováková

Návrh obálky, sazba a grafická úprava Jiří Franc

Odpovědná redaktorka Marie Hajdová

Vydala GRADA Publishing, a.s., pod značkou COSMOPOLIS

U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 6 986. publikaci

První vydání, Praha 2018, 320 stran.

Vytiskl CPI Moravia Books.

Copyright © Lina Bengtsdotter, 2017

First published by Forum Bokförlag, Stockholm, Sweden.

Published in the Czech language by arrangement with Bonnier Rights,

Stockholm, Sweden and PLIMA d.o.o.

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2018

Translation © Lucie Podhorná, 2018

ISBN 978-80-271-2142-7 (ePub)

ISBN 978-80-271-2141-0 (pdf)

ISBN 978-80-271-0764-3 (print)

Mým dcerám Ebbě, Edit a Ingrid

Je to už mnoho a mnoho let,

co v přímořském království

bydlela dívka, již poznali byste hned

podle jména Annabel-Lee –

ta žila jen jediné myšlence,

že má mne ráda tak jako já ji.

ANNABEL-LEE, EDGAR ALLAN POE

Té noci

Louky přikryla mlha a v příkopu u polní cesty vyhrávali cvrčci. Podél něj vrávorala dívka. Mezi nohama jí tepalo, vytékala z ní jakási tekutina. Říkala si, že by měla plakat, ale žádné slzy nepřicházely.

Kolik je hodin? Jedenáct? Dvanáct? Vylovila z kabelky telefon. Za chvíli půl jedné. Máma bude šílet. Odchytí si ji hned ve dveřích, popadne ji za ramena, zatřese s ní a zaječí, kde byla tak dlouho. Potom si všimne šrámů, krve, potrhaných šatů. Jak jí to jen vysvětlí?

Byla tak zabraná do myšlenek, že si osoby před sebou nevšimla, dokud je od sebe nedělilo pouhých pár metrů. Nejdřív vyjekla, ale když spatřila známou tvář, vydechla úlevou.

„To jsi ty?“ zamumlala. „Vyděsila jsem se k smrti.“

1

Byl začátek června a v noci se nikdy pořádně nesetmělo. Fredrik Roos seděl v autě a díval se na zamlžené louky. Věděl, že tamtudy vede Annabellina zkratka, že si ve vysoké trávě vyšlapala vlastní cestičky. Nora jí samozřejmě zakázala tamtudy v noci chodívat, Fredrik ale věděl, že ji Annabelle neposlouchá, a rozuměl jí. Nora byla na včasné příchody pes a každá minuta navíc se hodila. Fredrik doufal, že se Annabelle každou chvilku objeví, že v polích spatří modré šaty z tenké látky, které chyběly Noře ve skříni. Nora udělala příšernou scénu, když to zjistila. Fredrik se na okamžik zamyslel nad svou ženou, nad jejím bouřlivým temperamentem a strachem. Vždycky byla labilní a úzkostlivá. Když se seznámili, skoro ho až fascinovalo, jak při každé všední události dokáže vymyslet hororový scénář. S postupem let ho to však fascinovat přestalo a její povaha ho začala dráždit. Teď seděl v autě, opět vyslán Norou, aby Annabelle vyzvedl a přivezl ji domů, a cítil, že to už moc dlouho nevydrží.

Nemůžeme děti ochránit před vším, říkal pokaždé, i když věděl, že nic nedokáže Noru rozrušit víc. To, že děti nemůžeme ochránit před vším, přece neznamená, že bychom je neměli chránit před tím, před čím je ochránit dokážeme. Jediným problémem bylo, že měli odlišné názory na to, kde je ta hranice. Fredrik by Annabelle dovolil, aby z návštěv u přátel chodila domů sama, klidně i uprostřed noci. Nezamlouvalo se mu ani, že jim Annabelle při změně plánu musí po telefonu oznamovat, kde je. On si během svého dospívání chodil, kam se mu zlíbilo. Zešílel by, kdyby se ho někdo pokoušel hlídat tak, jako Nora hlídá Annabelle. Není divu, že se Annabelle začala Nořiným pravidlům vzpírat. Problém netkví v Annabellině přílišné svobodě, pomyslel si Fredrik, nýbrž v Nořině posedlosti ji kontrolovat.

Budova bývalého krámku stála na druhé straně městečka. Dům byl už desítky let prázdný a místní mládež ho využívala ke svým večírkům. Fredrik věděl, že si mnoho místních přeje, aby se ta barabizna zbourala. On sám jednu z petic podepsal, ale spíš jen pro formu. Věděl, že jediným důsledkem demolice by bylo, že by mládež chodila pařit jinam, nejspíš ještě dál od centra.

Zaparkoval před hlavním vchodem. V jediném zaskleném okně už celou věčnost visely zažloutlé plakáty. Až k němu do auta doléhaly tlumené basy. Zvedl telefon, aby zavolal Noře a zeptal se, jestli Annabelle mezitím nepřišla domů. Neměl vůbec chuť chodit na párty náctiletých, pokud to nebude nezbytně nutné. Ve chvíli, kdy chtěl vyťukat Nořino číslo, mu Nora zavolala. Je už na místě?

„Zrovna jsem přijel.“

„Je tam?“

„Teprve jsem vystoupil z auta.“

„Tak běž přece dovnitř.“

„Vždyť už jdu.“

Zarostlé záhony podél zdi krámu byly plné plechovek od piva, nedopalků a lahví. Fredrik prošel hlavním vchodem a vstoupil do velké místnosti, kde kdysi býval obchod. Do nosu ho udeřil zápach opuštěné budovy. Na chvíli se zastavil a prohlížel si špinavou podlahu, pult se starou pokladnou a dlouhé prázdné police na stěnách. Hudba mu duněla nad hlavou. Přistoupil ke dveřím, které, jak věděl, vedly do bytu nad obchodem. Zamčeno. Znovu vyšel ven, obešel budovu a zamířil ke druhému vchodu. U kratší strany verandy spal nějaký kluk s rukou v kalhotách. Fredrik ho musel překročit, aby se dostal ke vstupním dveřím.

Na chodbě zachytil nasládlou vůni. Vydal se po dlouhém točitém schodišti nahoru, odkud se linula hudba.

Teplý hadry, ale husí kůže

Proto jen šílence vidět můžem

Osm set stupňů, klidně mi věř, klidně mi věř.

Fredrik sjel pohledem dolů právě včas, aby zjistil, že dalšímu schodu schází prkno. Tady se jednou někdo přizabije, pomyslel si a několika posledními kroky vystoupil do patra.

V kuchyni u stolu z tmavého dřeva přetékajícího popelníky, lahvemi, plechovkami a baleními tabáku seděli dva kluci. Jeden z nich držel v ruce malý nůž, který nutkavými pohyby vrážel do desky stolu. Jejich tváře byly Fredrikovi povědomé, jména si však vybavit nedokázal. Určitě byli o něco starší než Annabelle, jinak by je znal. Ani jeden si ho nevšiml, dokud nestál přímo před nimi.

„Zdravíčko!“ zakřičel ten, co bodal nožem do stolu.

Fredrik si vzápětí uvědomil, že to je syn majitele továrny na výrobu překližky. Svante Linder.

„Pojď se s náma napít!“ zavolal. „Ale netvař se tak smutně,“ dodal, „máme tady hustou pařbu. Všichni ostatní už vytuhli, ale my do toho budem šlapat až do rána.“

„Už je ráno, Svante,“ zasmál se kluk vedle něj. Zaklepal na špinavé prostírání. „Přijde mi, že slunko snad ani vůbec nezapadlo, kurva.“

„Je tady Annabelle?“ zeptal se Fredrik.

„Annabelle?“ Oba mladíci si vyměnili pohledy.

„Annabelle,“ zopakoval Fredrik.

Svante na něj vrhl úšklebek zkřivený žvýkacím tabákem a prohlásil, že věděl, že Annabelle je na starší, ale že to nemusí tak přehánět. „Vždyť bys do prdele mohl bejt její fotr.“

„Já jsem její fotr,“ odsekl Fredrik. Přistoupil blíž ke stolu, najednou cítil, že by tomu rozšklebenému drzounovi s chutí jednu vrazil.

Mladíci na něj zírali.

„No do hajzlu, tak to mě podrž,“ prohlásil Svante. „Tak ty seš fakt její fotr.“ Přikopl ke stolu volnou židli a dodal, že se fakt jako moc omlouvá. Nemyslel tím… nechtěl říct… prostě ho jenom nepoznal. Mají trochu popito. „A v takovým hicu jednomu pěkně vyschne v krku. Nalej mu něco k pití, Jonasi,“ pokývl Svante na kluka sedícího naproti němu. „Běž mu namíchat něco hezky silnýho. Tak zvedni už přece zadek, Jonásku.“

„Nic nechci,“ odmítl Fredrik. „Chci jenom vědět, kde je moje dcera. Viděli jste ji?“

„Tady bylo lidí,“ zamyslel se Svante. „Byla to celkem divočina, to jo. Spustili jsme to hnedka v sedm, proto jsou všichni už vylitý jak vázy. Ale jo, byla tady, jenom myslím, že už šla. Pár lidí ještě zůstalo,“ ukázal na strop. „Bejt váma, tak to tady projdu. Má to několik pater,“ zavolal za Fredrikem, který vykročil ke schodům. „Prolezte to všude, oni si lidi lehnou, kde to na ně zrovna přijde.“ Čím výš Fredrik šel, tím hlasitěji hudba hrála. V dalším poschodí byla prostorná chodba. U zdi stálo akvárium. Přistoupil blíž a všiml si, že ve vodě plné nedopalků plave želva. Co to je za lidi, že házejí cigarety do akvária? pomyslel si.

Vedle chodby se nacházel obývací pokoj a v něm pohovky s rozedranými zelenými plyšovými potahy. Na jedné z nich ležela dívka s rozcuchanými vlasy. Fredrik se nejdřív domníval, že dívka spí, ale když přišel blíž, všiml si, že má oči úplně vytřeštěné.

„Je ti dobře?“ zeptal se.

„Naprosto skvěle,“ zašeptala, „díky za optání.“ Najednou se rozesmála a začala máchat rukama. Fredrik si pomyslel, že v sobě má kromě alkoholu ještě něco jiného, a že by možná měl zjistit, jak se jmenuje, a zavézt ji k rodičům. Rozhodl se, že to udělá, jakmile najde Annabelle.

Chcípneme tady, zima jak blázen.

Chudáci děcka, hřejou se mrazem.

Rádio stálo ve vedlejší místnosti. Hudba byla tak hlasitá, že to rvalo uši. Fredrikovi chvíli trvalo, než našel tlačítko hlasitosti, aby ji mohl ztišit. Potom šel domem dál a postupně otevíral všechny dveře, ale ve zbylých místnostech v patře nikdo nebyl. Vešel do předsíňky, odkud vedlo nahoru další schodiště. Jak je tahle barabizna vlastně velká? pomyslel si. Copak nikde nekončí? Nahoře se nacházely dvoje dveře. Ty nalevo byly zamčené, ale když Fredrik zmáčkl kliku těch napravo, otevřely se.

Okno v pokoji bylo otevřené a ve větru povlávala špinavá záclona. Uprostřed pokoje stála postel a na ní se pod dekou něco rytmicky pohybovalo.

„Annabelle?“ řekl Fredrik. „Jsi to ty?“

„Do prdele!“ V nohách postele vykoukl zpod deky nějaký mladík. „Vypadni!“ vykřikl. „Jseš úchyl, nebo co? Vypadni!“

„Hledám svou dceru. Jenom jsem se chtěl zeptat, jestli je tady Annabelle.“ Fredrik bedlivě sledoval, jak bude mladík na dceřino jméno reagovat.

„Ne. Nemám tucha, kde je.“

„A koho máš teda pod tou dekou?“

„Rebecku,“ odpověděl mladík. „Ukaž se mu.“

„To jsem já,“ vykoukla Rebecka. „Nevím, kde je Annabelle. Říkala, že už jde domů.“

„Myslel jsem, že šla k tobě,“ hlesl Fredrik. „Nora mi tvrdila, že se u vás budete dívat na film.“

„To jsme taky chtěly,“ potvrdila Rebecka, „ale pak se nám změnily plány.“

„Kdy odešla?“

„To fakt nevím. Annabelle… byla… úplně namol. Promiňte!“ zavolala, když Fredrik vyšel z pokoje. „Měla jsem ji doprovodit domů, ale…“

„Není tam, co?“ Najednou se za ním objevil Svante.

„Ne. Rebecka mi to právě řekla.“

„Ta to teda rozhodně ví.“

„Co je za těmi dveřmi?“ ukázal Fredrik.

„Tam není, to je tutovka.“

„Jak si tím můžeš být jistý?“

„To proto,“ vysvětlil Svante, „že klíček od nich mám jenom já.“

„V tom případě mi můžeš odemknout.“

„Já bych fakt rád. Jenomže jsem ho ztratil. Včera mi někde vypadl. Proto jsem si tak jistej, že tam nikdo není. Hele, chcete pomoct hledat? Máme tady dole moped, šlape jak švýcarský hodinky, můžem vyrazit a…“

Fredrik se Svantemu zadíval do velkých očí. Bylo na nich něco zvláštního. Pomyslel si, že tohle není typ člověka, po němž by chtěl, aby se vydal Annabelle hledat. Ve Svanteho současném stavu by to mohlo znamenat dokonce obecné ohrožení.

„No jasný, že vám pomůžem hledat,“ pokračoval Svante, „vždyť přece… no jako slyšel jsem, že nesmí bejt venku moc dlouho a…“

Fredrik mu pohlédl do mladé tváře a pomyslel si, že to, co slyšel v městečku, je pravda – že tenhle továrníkův syn je nesympatický hajzlík.

Když se Fredrik vrátil do auta, měl od Nory už tři zmeškané hovory. Zavolal jí zpátky v naději, že mu chce jenom oznámit, že Annabelle je už doma, okamžitě však podle jejího hlasu poznal, že tomu tak není.

„Jsi pořád ještě u krámu?“ zeptala se. A než jí stihl odpovědět: „Byla tam?“

„Ne,“ odvětil Fredrik. „Nebyla tam.“

„Kde teda je?“

„To nevím.“

„Zajeď k Rebece.“

„Rebecka je v krámu,“ vysvětlil Fredrik. „Uklidni se,“ dodal, když se Nora rozplakala. „Určitě je na cestě domů. Podívám se po ní po cestě.“

„Musíš ji přivézt domů,“ vzlykla Nora. „Do hajzlu, musíš ji okamžitě přivézt domů, Fredriku.“

2

Charlie se vzbudila už v sedm hodin. Po párty se jí vždycky špatně spalo, obzvlášť v cizí posteli. Pohlédla na muže vedle sebe. Asi se jmenuje Martin. Jak mu řekla, že se jmenuje ona? Marie? Magdaléna? Pokaždé když se v hospodě seznámila s nějakým mužem, řekla mu falešné jméno. Jméno i povolání. Především proto, aby je později nenapadlo si ji vyhledat, ale taky proto, že ji nic nedokázalo otrávit víc než vtípky o poutech a ženách v uniformách. S Charlie totiž byla ta potíž (jedna z mnoha), že se velmi snadno začala nudit.

Tenhle Martin za ní každopádně přišel a zeptal se jí, proč sedí sama na baru. Na odpověď nečekal a ihned ji pozval na drink a potom na další, a když bar zavřel, pokračovali k němu domů. Není ten typ muže, co jde hned první večer k někomu domů, tvrdil, když se snažil trefit klíčem do zámku dveří svého bytu. Na to Charlie odpověděla, že ona ano. Ona je přesně ten typ ženy, co jde k někomu domů hned první večer. Martin se zasmál a prohlásil, že se mu holky s tímhle smyslem pro humor moc líbí. Charlie neměla to srdce mu prozradit, že to žádný vtip nebyl.

Opatrně se posadila. Hlava jí třeštila. Musím domů, pomyslela si. Musím najít svoje oblečení a vyrazit domů.

Její šaty ležely v kuchyni na podlaze. Hledáním kalhotek se neobtěžovala. Byla už skoro na chodbě, když neúmyslně šlápla na hračku, která začala hlasitě vyhrávat Mary had a little lamb. „Do prdele,“ zašeptala. „Kurva.“ Slyšela, jak se Martin v posteli v ložnici obrátil. Rychle došla na konec chodby, popadla boty, otevřela dveře a rozběhla se po schodech dolů.

Vyšla dvojitými vstupními dveřmi ven, nepřipravená na světlo, které ji oslnilo. Chvíli jí trvalo, než se vzpamatovala a uvědomila si, kde přesně je. Stockholm, čtvrť Östermalm, Loďařská ulice. Taxíkem bude doma za pět minut. Rozhlédla se, ale žádný taxík neviděla, a tak vyrazila pěšky.

O dva bloky dál jí zavolal Challe.

„Šla sis zaběhat?“ zeptal se.

„Jasně, snažím se přece žít zdravě. Jsi v práci?“

„Jo. Stejně vstávám se slepicemi, takže klidně můžu jít do kanclu takhle brzo ráno.“

Charlie se usmála. Co se pracovní morálky týkalo, ona a její nadřízený na tom byli úplně stejně. V jiných oblastech byli velmi odlišní, ale Challe na rozdíl od jistých starších kolegů o jejích profesních schopnostech nikdy nepochyboval, i když to nedával před ostatními najevo. Pokaždé zuřila, že se jí nezastal, když se jí kvůli nízkému věku nebo pohlaví někdo poškleboval. Přesto jí lichotilo, že za zavřenými dveřmi ji Challe označoval za svou nejšikovnější vyšetřovatelku.

K Národnímu operačnímu útvaru Charlie nastoupila před dvěma lety. Ze začátku to bylo těžké. Během studií slýchávala o nadřazeném postoji mužů ve sboru spoustu děsivých historek, ale nikdy si doopravdy neuvědomila, jak rozšířený problém to je. Hantýrka, posměšky, a jakmile se ohradila, i narážky na premenstruační syndrom. Většina jejích kolegů v NOÚ byla středního věku a už celá desetiletí si vzájemně kryli záda. Hned prvního dne se ukázalo, že nemají pražádnou radost z toho, že jejich novým kolegou má být nějaká husa, a rozhodně ne na pozici, na kterou nastupovala Charlie. Jeden dokonce otevřeně prohlásil, že ženu nad sebou toleruje jedině v posteli. Bylo úplně jedno, že má Charlie za sebou raketovou kariéru a že na policejní akademii nastoupila už s bakalářským titulem z psychologie. Kdy to vlastně vůbec stihla? zeptal se jí jeden kolega, když k Útvaru nastoupila. Jak stihla ještě před nástupem na policejní akademii ve dvaceti letech vystudovat tříletý obor?

A Charlie mu po pravdě odpověděla, že na střední přeskočila jeden ročník, k maturitě šla v sedmnácti a potom rovnou na univerzitu. Kolega nakrčil čelo a poznamenal něco o tom, že není ideální studovat hned po maturitě, že je lepší získat nejdřív nějaké životní zkušenosti, cestovat a vyrůst jako člověk. Charlie odsekla, že nevidí smysl v cestování a plýtvání časem jen proto, že se to od ní čeká. A co se životních zkušeností týče, těch nabrala dost při škole. Život se přece během studia na vysoké škole nezastaví. Kolega jí věnoval přezíravý úsměv, jako by byla příliš mladá a hloupá na to, aby chápala, jak to myslí.

Charlie dlouho doufala, že s postupem let její kolegové tenhle přezíravý postoj opustí, namísto toho však měla pocit, že čím výš stoupá v hierarchii, tím jsou muži ve sboru závistivější a podezřívavější. Ze začátku se bránila, hádala, na protest odcházela ze společenské místnosti a psala svým nadřízeným rozhořčené e-maily. Potom ale udělala to, co většina jejích kolegyň, které v branži něco dokázaly: ztišila hlas a přestala se usmívat. Získala víc času a energie na to, kvůli čemu ji zaměstnali. Občas ji napadlo, že je líná, zbabělá a egoistická. Ale kdyby se tak nechovala, nemohla by tady zůstat, rozvíjet se a stoupat vzhůru a tato její touha byla silnější než chuť bojovat s naprosto zabedněnými pitomci.

Ne všichni muži ve sboru byli samozřejmě takoví. Byla tam i spousta výjimek a jedna z nich se jmenovala Anders Bratt, její nejbližší kolega. Anders byl jen o několik let starší než ona a Charlie si ho oblíbila hned od začátku. Pocházeli z naprosto odlišných poměrů. Anders byl typický hoch z vyšších vrstev, který prožil klidné a bohaté dětství, v létě jezdil na jachtařské tábory a v zimě lyžovat do Alp. Byl sice někdy přezíravý, bohorovný a protivný, Charlie mu to však všechno odpouštěla, protože měl tři vlastnosti, které na lidech oceňovala: dobré srdce, humor a sebereflexi.

Anders rád vtipkoval o tom, jaká legrace to byla, když do jejich skupiny přišla Charlie a vzbudila slušný rozruch. Všichni rozebírali její jméno. První den se jí někdo zeptal, jestli jí můžou říkat Charline, že to tak bude jednodušší, jinak budou muset vždycky, když se bude mluvit o ní a jejím šéfovi, dodat i jejich příjmení. Charlie ale odpověděla, že nemůžou. Chce, aby jí říkali Charlie, ne jinak.

Později jí Anders vyprávěl, jak se všichni smáli, že si po jejím příchodu musel šéf změnit jméno. Kolik podřízených k tomu asi svoje vedoucí dokáže přimět?

Charlie špatně došlápla a zaklela.

„Co je?“ zeptal se Challe.

„Nic.“

„Mohla bys sem přijít?“ řekl Challe.

Charlie zamrazilo v prsou. Má dnes být v práci? Že by se jí jenom zdálo, jak jí Challe říká, ať si vezme dovolenou?

„Vím, že jsem ti říkal, že můžeš zůstat doma,“ dodal Challe, „vím, že vedro láme rekordy a všechno to ostatní, ale něco nám sem přišlo. Viděla jsi titulní strany novin?“

„Titulní strany?“ Charlie si uvědomila, že si dokonce ještě ani nepřečetla noviny v mobilu.

„V kraji Västergötland se pohřešuje sedmnáctiletá dívka.“

„Od kdy?“

„Od noci z pátku na sobotu. Ti vidláci si nejdřív mysleli, že utekla z domu, takže nic nenahlašovali. Pak se ale objevily okolnosti, které naznačují, že by mohlo jít o zločin.“

„A to?“

„Jako obvykle. Nepoužívá mobil a její účet v bance je netknutý.“

„Kde ve Västergötlandu?“ zeptala se Charlie.

„V Gullspångu.“

Charlie se zastavila. Challe dál mluvil o pohřešované dívce, ona ho však už neslyšela. V uších jí zvonilo jméno městečka: Gullspång.

„Charlie?“ ozval se Challe. Zaslechla, jak si zapaluje cigaretu. „Jsi tam ještě?“

„Jo.“

„Pošlu tě tam s Andersem. Možná ti malá změna prostředí prospěje,“ dodal.

Charlie neodolala a prohlásila, že v tom případě přece klidně může jet Hugo. Ona má navíc jinou práci. Challe ale odvětil, že na její případ nasadí někoho jiného, je přece teprve v počátečním stadiu, a ano, klidně by do Gullspångu mohl poslat Huga, ale Charlie by to neměla brát jako trest, nýbrž…

Teď, pomyslela si Charlie. Teď mu řeknu, že nemůžu, že tam nemůžu jet.

„Charlie?“

„Fajn,“ povzdechla si. „Tak já pojedu.“ Stojí tam vůbec ještě policejní stanice? chtěla se zeptat, ale namísto toho se slyšela, jak říká, že za hodinu přijde.

Když se rozloučili, vešla do nejbližšího Seven Eleven. Z poutače na ni pod titulkem Pohřešovaná shlížela dívka s velkýma očima a červenými tvářemi. Otevřela si na mobilu noviny a začala číst. Ta dívka byla sedmnáctiletá Annabelle Roosová. To příjmení Charlie něco říkalo, ale zařadit ho nedokázala. Jak by si mohla pamatovat všechny rodiny z městečka? Nebyla tam už… spočítala to. Je to vážně už devatenáct let?

3

Od domova dělilo Charlie ještě několik bloků. Žádný taxík se neobjevil a metrem nikdy nejezdila. Při představě, že by se ocitla v podzemí, se jí obtížně dýchalo. Chodidla ji v botách na vysokém podpatku bolela. Zastavila se a lodičky si zula. Asfalt ji hřál do šlapek. Ti, co mě teď vidí, pomyslela si, by určitě neuhodli, co dělám za práci.

Když vstoupila do bytu a spatřila v zrcadle svůj odraz, nahlas zanadávala. Ranka přímo nad levým obočím na její bledé pleti rudě zářila. Sáhla na tlustý strup a uvědomila si, že tohle žádným make-upem nezamaskuje. Jak se jí proboha podařilo si něco takového na čele udělat? Vtom si vzpomněla na sprchu. Vzájemně se s Martinem namydlili, ona potom uklouzla a uhodila se o… sprchovou hlavici? Dokonce ani neví, o co se uhodila.

Jsem jako parodie na policistku, pomyslela si. Sama, společensky neschopná a se zálibou v alkoholu. Potom se ale uklidnila myšlenkou, že to je jen takové období. Vždycky se to zhoršilo, když se blížilo léto nebo když si s ní život pohrával.

Říkala si, že je snad i škoda, že nemá chlapa, kterého by její kolegové mohli podezírat. Teď si všichni budou myslet, že jí tu ránu… ano, co si vlastně budou myslet? Vzhledem k poslednímu firemnímu večírku je hned napadne, že to přehnala s alkoholem. Challe bude tvrdit, že potřebuje pomoc, ona namítne, že to zvládá a že má všechno pod kontrolou.

Ale věří tomu vůbec?

Je to sebeléčba? zeptala se jí jednou jedna terapeutka s vážným výrazem, když jí proti své vůli prozradila, jaký má vztah k alkoholu. Pijete proto, abyste utišila úzkost?

Charlie odpověděla, že o tom to není.

Tak o čem to teda je?

O tom, aby se uvolnila, uklidnila pocuchané nervy, hodila se do pohody. Občas se prostě potřebuje trošku napít, aby jí bylo dobře.

Terapeutka na ni upřela přísný pohled a řekla, že přesně to sebeléčba znamená.

Charlie vešla do obývacího pokoje. Na konferenčním stolku stály plechovky od piva a popelníky. Tak takhle jsem teda přestala kouřit, pomyslela si a došla pro plastový pytel, aby to všechno mohla vyhodit. Když uklidila nejhorší nepořádek, usadila se na pohovku a rozhlédla se po bytě: otevřený prostor, vysoký strop, dřevěná podlaha. Byl by to hezký byt, nebýt těch zanedbaných květin, hromad oblečení a celou věčnost nemytých oken, což všechno prozrazovalo, že tady bydlí někdo, koho domácnost ani za mák nezajímá. Charlie by ráda bydlela hezky, měla však dojem, že toho není schopná. Někdy ji to popadlo a rozhodla se, že bude mít byteček jako ze žurnálu. Takový ten byt, co vídává v lesklých časopisech v čekárně u zubaře. Říkala si, že ji celý bílý byt udělá šťastnější nebo alespoň méně nešťastnou. Bílé zdi, bílé podlahy a několik strategicky rozmístěných starožitností, které zdědila nebo si přivezla z cest. Dědictví však žádné neměla a cesty… nikdy nikam necestovala. Navíc znala až příliš mnoho nešťastných lidí s takto zařízeným bytem na to, aby tomuhle mýtu uvěřila.

Na lavici v kuchyni ležela jedna osamocená zbývající cigareta. Už ji chtěla vyhodit, když si to rozmyslela. Zapálila si, usadila se u digestoře a vykouřila ji až k filtru. Teď mu zavolám, pomyslela si. Teď Challemu zavolám a řeknu mu, že tam nemůžu jet, že to místo je… prostě z osobních důvodů. Vytáhla telefon, ale vzápětí ho zase položila. Z cigarety se jí udělalo špatně. Zvedla se a šla do koupelny.

Ve sprše obrátila tvář proti proudu vody a nabádala se, ať se chová profesionálně. Když bude opravdová profesionálka, všechno dobře dopadne. Nebo ne? Ze všech sil se snažila zapomenout a žít dál. Zapomenout na to místo, na dům, na večírky, zapomenout na Bettyiny světlé i temné chvilky. Občas měla dokonce pocit, že se jí to podařilo. Postupem času však zjistila, že je to pocit pouze dočasný, že po klidném období vždycky přijde období těžší, že ji vzpomínky mohou kdykoliv přepadnout a odnést ji zpět na to místo, do té noci.

Smutný příběh se šťastným koncem, tak ji označila jedna paní z gullspångské sociálky, na kterou jednou náhodou narazila na stockholmské Královnině ulici. Nezdolné dítě, které navzdory svému osudu uspělo.

A Charlie pozorovala její nadšený výraz a myslela si: Asi byste se měla naučit číst mezi řádky.

Po sprše se začala balit. Na nočním stolku měla tři knihy. V každé ohnula roh rozečtené stránky a uložila je do tašky. V hromadě oblečení ve skříni neměla skoro nic čistého. Vytáhla tedy z koše na prádlo několik šatů, džínů a mikin a pomyslela si, že oblečení je její nejmenší problém.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Té noci

1

2

3