Copyright © Luděk Bukač, František Suchan, 2018

Předmluva © Vladimír Vůjtek

Fotografie © Jana Mensatorová

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2018

ISBN epub 978-80-7565-390-1

Pro Aničku, Lukáše a Leničku, má tři krásná vnoučata.

Předmluva

Vladimíra Vůjtka, bývalého trenéra hokejové reprezentace

Vážení sportovní přátelé,

dostává se vám do rukou nevšední autobiografie Luďka Bukače. Muže, který dokázal v našem hokeji uspět v mnoha rozličných rolích. Nejprve jako výborný útočník přelomu padesátých a šedesátých let, poté jako vynikající ligový trenér, který vedl Spartu, Košice a České Budějovice, pedagog na Fakultě tělesné výchovy a sportu a především jako úspěšný kouč reprezentace. Domácí titul mistrů světa 1985, jímž završil svoji pětiletou éru u národního týmu Československa, a po návratu ze zahraničích štací i první porevoluční zlatá medaile ze šampionátu 1996 ve Vídni rámují jeho kariéru.

Za nevšední považuji tuto knihu proto, že propojuje velmi poutavě vyprávěné vzpomínky bohaté životní cesty pana Bukače s jeho myšlenkami zasazujícími prožité události do kontextu hokejových dějin. Ukazuje, jak se měnil vývoj nahlížení na trénink. Pasáže, které se čtou skoro samy a potěší pamětníky i milovníky historie, proto střídá někdy i těžší čtení, ale výsledný mix za to stojí. Přináší celkový pohled na naše hokejové dějiny viděný navíc stále jedněma a těma samýma očima člověka, který všechno prošel jako přímý aktér.

Pan Bukač velmi zajímavě popisuje roli hvězd různých generací, jako byli Vladimír Zábrodský, Vlasta Bubník, bratři Holíkové, Ivan Hlinka, Vladimír Martinec nebo Jiří Kochta. Tito hráči se vždy vymykali jednotné taktice a ve správný moment do hry dokázali přidat intuitivně něco svého, osobitého. Něco, co zařídilo úspěch jejich týmu. Ačkoliv šel dnešní hokej hodně dopředu po stránce silové, taktické i bruslařské, pan Bukač správně zdůrazňuje, že tito jedinci by se po určité adaptaci prosadili i v dnešní době. S tím mohu jako svědek spousty jejich výkonů jen souhlasit.

Pan Bukač jako jeden z mála vrcholových hokejistů vystudoval vysokou školu, je doktorem filozofie. Vedle jeho profesních kvalit ho považuji za inteligentního, cílevědomého a váženého člověka, který si vždy šel za svým. Jako trenér si uměl postavit dlouhodobý tréninkový plán, vybrat si pro něho vhodné hráče a budovat tým schopný dosáhnout na nejvyšší mety. Vždyť tehdy v Praze 1985 porazil i neotřesitelnou rudou mašinu Viktora Tichonova.

Na trenérskou dráhu se pan Bukač připravoval už během své hráčské kariéry a dostal se na stáže do Kanady i Ruska k Anatoliji Tarasovovi, díky čemuž měl před ostatními náskok. Dokážu si představit, jak taková jedinečná zkušenost začínajícího trenéra ovlivní, na mě totiž mělo velký vliv už jen pozorování zkušených koučů Štemproka či Potsche, jejich reakcí v různých krizových situacích i mimo tréninky.

Není těžké vybavit si své první setkání se jménem Luďka Bukače. V roce 1961 jsem jako čtrnáctiletý se zaujetím sledoval v televizi počínání našeho národního týmu na šampionátu ve Švýcarsku, kde jsme poprvé porazili Sovětský svaz a bez porážky obsadili druhé místo. Tehdejší centr jihlavské Dukly v tomto úspěchu sehrál významnou roli.

Osobně jsem ho potkal až o několik let později, to už trénoval. Po dohodě jeho Sparty a druholigových Vítkovic, kde jsem působil, jsem se jako mladý hráč účastnil stáže na sparťanském soustředění v Litvínově. Poznával jsem rozdíly mezi tréninkovými metodami našeho klubu a špičkovým týmem první ligy. Pan Bukač mi jako jedenadvacetiletému zakřiknutému klukovi dával užitečné rady pro zlepšení výkonnosti, to vše mezi tehdejšími hvězdami československého hokeje, jako byli třeba Pavel Wohl, Karel Masopust, Jiří Kochta, Jan Havel a další. Po dvou týdnech jsem – snad v předtuše toho, co přijde – poděkoval za možnost a dříve, než bylo dohodnuté, odjel do Ostravy.

Nebylo však vůbec snadné se do ní dostat přes celou republiku, do níž zrovna vtrhla vojska Varšavské smlouvy. V této knize se dozvíte i to, co tehdy v srpnu osmašedesátého potkalo sparťany po návratu domů. Jak pan Bukač vystupoval, asi nejlépe vystihuje historka z roku 1978, kdy jsme my Vítkovičtí společně se Spartou vyrazili na turnaj do sovětského Volgogradu. Před odjezdem zpátky se dva kamarádi, jeden hráč od nás, jeden ze Sparty, někde zapomněli do ranních hodin. Do autobusu na letiště jsme ty dva museli doslova vynést. Na přední sedačce už tam přitom seděl velmi respektovaný trenér Bukač. Po očku jsem sledoval, jak se zachová, až uvidí ony společensky velmi unavené chlapce. S kamennou tváří hráče pokeru dělal, že se ho to netýká.

Přesně tak působil, kdykoliv jsem ho viděl. Vždy se stejným výrazem, bez teatrálních gest. Byl takový i na střídačce.

Souhrou okolností jsem to mohl být já, kdo by se v roce 1997 dostal na jím uvolněné místo u reprezentace. Neoficiální nabídku jsem však odmítl, jelikož se v národním týmu tehdy coby hráč zabydloval můj syn a já se nechtěl dostat do střetu zájmů.

Konec pana Bukače byl vcelku nečekaný. Čtvrt roku po zisku zlata na vídeňském mistrovství světa se tehdy hrál Světový pohár, před nímž národní mužstvo nemělo dostatečný prostor na přípravu. Naše vystoupení skončilo fiaskem a na trenéra se snesla vlna kritiky, která neustávala ani v pokračující sezoně. Na to konto rezignoval, zde vysvětluje proč. Stejně tak popisuje důvody, proč se k trenérské práci na vrcholové úrovní už nevrátil.

Vážím si odkazu Luďka Bukače, který za sebou zanechal. Odkazu, který po přečtení této knihy jistě doceníte ještě více než jen při pohledu na výčet jeho úspěchů.

Vladimír Vůjtek

Prolog

Věděl jsem, že nejsme schopni vyhrát. Vnitřně jsem to cítil, k čemuž nebyla potřeba žádná velká odbornost. Viděli to diváci, kteří vyjádřili svoji nespokojenost deštěm plechovek na led sportovní haly, a dávno předtím to museli vnímat i sami hráči.

My pro Švédy nebyli soupeř.

Nebyli jsme ve hře, nechytali jsme se. S mužstvem plným velkých jmen z NHL, s Jágrem, Nedvědem, Reichlem, Holíkem, Ručinským, Šlégrem, Hamrlíkem či Langem v sestavě jsme nebyli schopni předvést něco, cokoliv, co by nám dávalo šanci na úspěch. Na výsledkové tabuli jsme sice prohráli 0:3, zasloužili jsme si ale daleko výraznější potupu.

Pokud zůstává zápas hratelný, je každý trenérský zásah důležitý. Pokud je evidentně ztracený jako tehdy při onom ostudném výkonu v rámci Světového poháru 1996, je úplně jedno, čím se snažíte vývoj zvrátit. I já jsem tedy zůstal rezignovaný.

Jako hráč jsem takovou ostudu v životě nezažil.

Jako trenér do té doby vlastně taky ne.

Měl jsem to odpískat předem a odstoupit ještě před turnajem, vážně měl. Tak, jak jsem původně chtěl. Měl jsem poslechnout svůj vnitřní hlas a nenechat se odradit materiálními složitostmi, jež by v takové chvíli poškodily celý realizační tým.

Tohle totiž nebylo moje mužstvo. Tohle byla sešlost hráčů po dovolené. Zatímco vedle střídačky nám smutně postávali kluci, kteří čtvrt roku předtím propluli bez jediného problému mistrovstvím světa ve Vídni, na ledě se prali sami se svou nepřipraveností hokejisté, jejichž největší devízou pro tuto akci byla smlouva s klubem NHL. Jinak neměli co nabídnout, protože lehkomyslně podcenili přípravu. Nehráli ti nejlepší. Hráli ti, které si organizátoři přáli. Hráli ti, kteří nebyli správně nažhavení, oddaní bezpodmínečně se podřídit úspěchu.

Poprvé v trenérském životě jsem cítil, že s tím nedokážu nic udělat. Připadal jsem si jako člověk před jistou smrtí.

Po prvním přípravném utkání mi to bylo jasné. Po prvním tréninku. Po první omluvence, že si ten který hráč místo zápasu raději odpočine.

Věřte mi, jestliže zdravý hokejista nechce hrát, vždycky za tím něco stojí.

Celé aranžmá předchozího úspěchu, úžasný výkon mladých kluků ve Vídni a návrat na světový trůn, to vše se během těch pár letních dnů rozplynulo. Triumf, na jaký jsme čekali jedenáct let, se ostatně předtím odbyl jako samozřejmost. Místo aby šéf svazu Karel Gut navenek prodal, co jsme dokázali, škudlil na prémiích pro šampiony, kteří dělali jméno českého hokeje. Brzy nato přitom začal peníze počítat po miliardách.

Světovým pohárem odstartovala sezona, v níž jsem si definitivně uvědomil, že tohle je zcela jiný svět, než na jaký jsem byl zvyklý. Že moje schopnosti nestačí na usměrnění sil, jaké do prostředí našeho sportu během několika porevolučních let vpluly. Okolnosti mě přesvědčily, že bez vysoce organizovaného zázemí tuto práci nelze úspěšně vykonávat. Vědom si tohoto těžkého úkolu, bez hluku a nároků jsem dobrovolně odešel.

Mohl jsem vést národní tým na největším hokejovém podniku své doby v Naganu, smlouva mě k tomu zavazovala.

Mohl jsem usilovat o pozici předsedy svazu.

Mohl jsem ždímat své renomé, poukazovat na někdejší úspěchy a do toho si dál číst v novinách negativní názory na svoji adresu od některých hráčů i redaktorů. Místo toho jsem se odporoučel a nic z toho, čeho jsem ještě mohl být součástí, mi nechybělo. Odešel jsem s čistým svědomím. Po padesáti letech, jež jsem ve svém životě zasvětil hokeji a jako přímý aktér v mnoha rolích tak sledoval, jak se tato hra mění, vyvíjí a posouvá. Po nesčetných hodinách práce, jíž jsem dával všechno, co jsem mohl. Po rozličných a nelehkých epochách nejen hokejových dějin, skrze něž jsem prošel se vztyčenou hlavou a pocitem, že se mohu i přes složitost doby sám na sebe podívat do zrcadla.

Rád vám o tom všem budu na následujících stránkách vyprávět.

Okouzlení mejdlíčky

Dětství, válka a začátky s hokejem v době LTC

Za život jsem mohl být účastníkem i divákem mnoha stovek hokejových utkání a zrovna tak tréninků. Dojmů z nich mám nespočet, těch krásných i rozpačitých. Nad všemi však ční po dlouhá desetiletí jeden jediný. Ten nejsilnější.

Štvanice.

Obraz, jaký mi vždy vyvstane na mysli, má přímo filmový nádech. Okouzlující scéna. Je mráz, z řeky lehce stoupá pára. Na mostě před zimním stadionem v obou směrech staví tramvaje. Ještě ty stařičké, s otevřenými boky a okny, co v zimě zamrzaly a vy jste si na ně mohli kreslit prstem. Zacinkají a zase se rozjedou. Od zastávek proudí ke schodům davy lidí, na tribunách bude zase narváno.

Však jim taky za chvíli ukáže své umění Vladimír Zábrodský a jeho LTC.

Buckna, Konopásek, Roziňák… Všichni ta jména známe.

Stojím namáčknutý mezi spoustou mužů a žen v dlouhých kabátech a hltám umění chlapů, kteří budou brzy ve svém oboru oficiálně nejlepší na světě. Hltám ho stejně jako mnohatisícový hučící dav na ochozech prvního československého stadionu. Hltám ho s vědomím, že se brzy stanu jedním z nich.

Vždyť si mě vybrali. Prošel jsem. Otec Zábrodských a Buckna se na mě podívali a souhlasili, že můžu přijít opravdu trénovat, líbilo se jim moje bruslení.

Na vedlejší ledové ploše štvanického stadionu, jíž se pro její rozměry říkalo nudle, čekalo snad po každém ranním tréninku žáků pár dalších dětí z ulice s bruslemi. Chtěli na sebe upozornit a předvést, že si taky zaslouží vstoupit do atraktivního společenství.

LTC, jeden z nejlepších týmů meziválečné Evropy, už tehdy mělo zvuk. Bylo všeobecně známé, že se jedná o značku zaručující na svoji dobu špičkovou hokejovou i společenskou úroveň. Co však pro hokej definitivně zlákalo mě, byly vlněné červené, možná spíš rudé, a žluté svetry s nápisem LTCP, Lawn Tennis Club Praha. Nosili je i dorostenci. Když jsem byl jednou v zimě šestačtyřicátého roku na stadionu omrknout, zda se zrovna nekoná veřejné bruslení, trefil jsem se do jejich zápasu.

Ty dresy, mejdlíčka se jim říkalo, vypadaly senzačně. Hned jsem věděl, že je chci taky oblékat.

Dvakrát jsem se proto ještě vyrazil podívat, jak vypadá zkouška, po níž vás buď přijali do klubu, nebo vám řekli, že to máte zkusit za měsíc. Nebo taky za dva. Stál jsem za mantinelem a koukal, jak Buckna, Zábrodský či jeho otec vzali jednoho ze svých stávajících svěřenců a nechali ho ukázat určité prvky bruslení. Uchazeči jeden po druhém museli zvládnout, co oni.

Někdy se třeba dva noví zalíbili, někdy taky žádný.

Majka neboli Matěje Bucknu jsem nikdy předtím nespatřil ani na fotce, přesto jsem spolehlivě věděl, že to je on. Pověst ho předcházela, z rozhlasových reportáží ho znala celá země. Kanaďan se slovenskými kořeny, který už od třicátých let působil jako hrající trenér v LTC a vedl i národní mužstvo, s nímž v sedmačtyřicátém roce vyhrál světový šampionát. Teď stál opřený o mantinel a sledoval možné budoucí žáčky. Modrá kožená bunda s červenými rukávy, silná, zdatná postava.

Ano, to musí být on.

Byl to zvláštní pocit, když na mě o týden později hleděl, jak klopím brusle na jednu a druhou stranu a kroužím kolečka.

Živý Buckna. Živý Zábrodský. Páni.

Dnes by se řeklo, že jsem zvládl agility skating, tehdy to znamenalo, že jste předvedli, jestli a jakým způsobem se dovedete pohybovat po ledě. Vladimír Zábrodský si zakládal na kroužcích, obratech, stabilitě. Díval se, jak kdo zvládá opakovat, co po něm chtěl. Jak u toho vypadá. Jedno, jestli jste byli rychlí nebo pomalí, museli jste jednoduše umět bruslit. Prokázat obratnost. Hokejistu už z vás pak udělali, nebo se o to alespoň pokusili.

Věřil jsem si. Už dřív na zamrzlé řece jsem získával pocit, že mám určité nadání. Důvěru ve vlastní schopnosti ovlivňuje pociťování náznaků, jež vám ukazují, jak si stojíte v očích ostatních. Vnímal jsem, že se ve hře dokážu prosadit. Jestliže se nás sešlo víc a udělali jsme si dva kapitány, kteří si volili týmy, já patřil mezi ty, s nimiž chtěl každý hrát. Díky takovým drobnostem nabíráte sebevědomí.

Na zkoušce se nás sešlo šest včetně mého o rok staršího bráchy Zbyňka. Za čtvrt hodiny bylo hotovo, potom si nás svolali a padl napjatě očekávány verdikt.

Já měl příští neděli dorazit na trénink.

Bratr se nakonec chytil v ČLTK, druhém pražském klubu, já patřil do LTC. K elitě. K těm, kteří nosili ta úžasná mejdlíčka.

O týden později jsem tak nasedl na tramvaj, přes rameno hokejku, na ní pytel se skromnou výstrojí a bruslemi a kodrcal jsem se kolem Vltavy z Podolí ke Štvanici. Zíral jsem na ubíhající ulici a ohromně se těšil. Lhal bych, kdybych tvrdil, že jsem už tehdy tušil, že začíná něco velkého, něco, co určí můj celoživotní osud. Ale nezapomenutelný ten den rozhodně byl.

V širších souvislostech všechno odstartovalo už daleko dřív, ještě než jsem vůbec mohl cokoliv ovlivnit. Narodil jsem se sice v Ústí nad Labem v pětatřicátém, ale už po roce se celá naše rodina přestěhovala. V pohraničí kvetl nacionalismus, život tam byl napnutý, mnohdy i přímo nebezpečný. Děda mého otce, jednoho ze šesti bratrů, tedy prodal knihkupectví a vydali se do Prahy. Táta pak sehnal byt v Podolí. V jedinečné čtvrti táhnoucí se kolem řeky. Tam jsem vyrůstal a odtud jsem měl i všechny kamarády. Shodou okolností samé chytré kluky ze slušných rodin, co se dobře učili a měli vztah ke sportu.

Vltava tehdy zamrzala, vždycky alespoň na měsíc, na ní jsem se naučil bruslit. Chodili jsme nejčastěji do hafnu, přístavu pod vyšehradskou skálou. Vždy se tam držel nejlepší led. Lampy z nábřeží ho osvětlovaly a umožňovaly nám zůstávat vždycky dlouho do večera.

Zažil jsem však i zimy, kdy lampy svítit nesměly. Válečné zimy. Spousta souvislostí mi vzhledem k věku docházela až později, ale v paměti mám ty výjevy dodnes.

Třeba hořící Grébovku, park na rozhraní Vinohrad a Nuslí. Dostala zásah při velkém bombardování v únoru 1945, kdy si prý americké bombardéry spletly Prahu s Drážďany. Normálně se vždycky rozezněly sirény a my doma vzali stoličku a utíkali se schovat do sklepa, než poplach skončil. Tentokrát jsme nestihli nic. Sotva zahoukaly, už to padalo. Mohutný nálet. Zápalné bomby, takové zvláštní plechovky, práskaly všude okolo a dávaly strašlivé rány. Bydleli jsme v přízemí v ulici Na Zlatnici, kousek nad Podolskou vodárnou, a jen pár stovek metrů od nás schytávaly domy přímé zásahy. Začalo to krátce po poledni, zrovna jsme byli doma. Máma nás s bratrem chytila, přitiskla si nás na prsa a nalepili jsme se ke komínu, což byl postup, jaký nám otec neustále opakoval.

Když už to nestihnete do sklepa, tak alespoň komín!

Trvalo asi čtvrt hodiny, než rachot utichnul. Potom jsme vyšli na ulici a slyšeli o hořící Grébovce. Vyrazili jsme tedy s kamarády na kopec sledovat obří šlehající plameny. Když jste malé dítě a nic se vám nestane nebo neztratíte někoho blízkého, přetrvá ve vás i takováto událost především jako zážitek. Přestože všude okolo zůstali mrtví lidé a ohromné škody, nikdy jsem si nepřipouštěl, že by některá z bomb mohla nějak ublížit i mně nebo mému nejbližšímu okolí.

Život v protektorátu v mých vzpomínkách symbolizuje jeden starý Žid, který bydlel nedaleko nás a měl atraktivní ženu. Vždycky se dlouho procházel se psem. Vybavuju si, jak jsme hrávali na ulici fotbal a on nás sledoval, na kabátě mu svítila žlutá hvězda. V nedalekém sanatoriu tehdy býval velký lazaret SS a zdejší vysocí důstojníci mezitím navštěvovali jeho manželku. Bylo evidentní, že se tak snažil uchránit sebe i ji od transportu do koncentračního tábora.

Do roka však jeho procházky ustaly. Zjistili jsme, že oba jsou pryč. Nezachránila ho.

Začátkem pětačtyřicátého roku se mi narodila sestra. Během Pražského povstání, sedmého května, se pak rozneslo, že Podolím pojedou německé tanky a ženy a nás děti bylo třeba ukrýt na Vyšehradě. Máma musela nechat kočárek dole u řeky, jen by zdržoval, sestru tak nesla na rukou. Po návratu jsme ho našli na stejném místě.

Rozstřílený, s dírami po kulkách.

Pár dnů nato zase stejnými místy utíkali Vlasovci před Rudou armádou směrem na Benešov. Potom už dorazili Rusové. Vidím jako dnes, jak si po skupinkách brali lodičky a na Vltavě lovili ryby pomocí granátů. Hodili je do vody a čekali, co po jejich vybouchnutí vyplave na hladinu.

Na hladinu, která když na zimu zase zamrzla, už jsme se na ní opět bezstarostně proháněli. Náš život plynul dál, velké světové události jsme nevnímali.

Ještě mi nebylo ani deset, když jsme spolu s bratrem a kamarády Milošem a Pavlem Hlavicovými na dvorku jejich činžáku v dřevěné boudě založili vlastní hokejový klub SK Racek. Za svitu petrolejové lampy jsme kuli plán na první utkání proti partě Jardy Kricnera. I ono se odehrálo v hafnu, kde kotvily jachty.

Den před zápasem jsme připravili hřiště a zdejší převozník pan Martínek nám udělal malé branky. Nastoupili jsme pět proti pěti, hráli nepřetržitě asi hodinu a půl a my vysoko zvítězili. Upřímně, tehdy jsem exceloval, ačkoliv i brácha a bratři Hlavicovi a další kamarád Pepík Hanibal si vedli velmi dobře. Jardův otec, který jeho partu dirigoval, nervózně chodil sem a tam a jen kroutil hlavou.

Tak dopadla má první konfrontace se soupeřem.

Už tehdy jsme měli své sportovní vzory a chtěli jsme být jako oni. Nahoře na Děkance třeba hrálo bandy SK Podolí, jehož zakladatelem a klíčovou funkcionářskou i hráčskou postavou byl doktor Václav Roubík. Advokát, který po příchodu komunismu emigroval do Ameriky, kde udělal ohromnou kariéru u Singera, výrobce světoznámých šicích strojů. Za místní tým nastupovali skvělí hráči jako Venca Roziňák, Franta Žák nebo Franta Žůrek. Borci, kteří zvládali všechno, k čemu se postavili. Jakýkoliv sport, byli to všeherní umělci.

Vyhazovali ošoupané hokejky, které my sbírali. Pro naše potřeby dostačovaly bohatě. Mít hůl po Roziňákovi, to bylo něco. Hledali jsme i ztracené puky či míče na pozemák.

Na ulicích tehdy nestála žádná auta a veškeré naše sportování se tak odehrávalo přímo tam. Stačilo zazvonit, kdo zrovna může ven a šli jsme na věc. Ať už na fotbal, na hokej nebo jen si zazávodit v běhu kolem domovního bloku. Na Schwarzenberském ostrově se zase v létě hrál nohejbal a volejbalové debly. Při každém přijíždějícím parníku jsme plavali do vln nebo jezdili na maňasech, malých dřevěných loďkách. Vymysleli jsme pokaždé něco.

Našimi největšími hrdiny však zůstávali hokejisté. Především image hráčů LTC, kteří tvořili páteř národního mužstva, posilovala atraktivní dojem z prostředí, které se stávalo víc a víc populárním. Díky rozhlasu a novinám je znal v podstatě každý v republice. Byli jako herci z Národního. Věděli jste o nich a pamatovali jste si jejich jména, aniž jste kdy vůbec zavítali přímo na Štvanici na jakýkoliv zápas.

A já je měl tak blízko.

Mým sousedem v baráku navíc byl populární rozhlasový reportér Stanislav Procházka, partner ještě známějšího Josefa Laufra. Často se zájmem sledoval i naše sportování, přičemž pro nás to byl někdo, protože se stýkal se slavnými hráči.

Domácí mistrovství světa začátkem roku 1947 způsobilo přímo poprask, o hokeji se mluvilo všude a dostat se na nějaký zápas se rovnalo zázraku. Sám jsem stál frontu na lístky, která se táhla daleko od stadionu. Už už jsem se blížil na řadu, ale příroda byla mocnější.

Musel jsem si odskočit.

Nakonec se na mě přece jen dostalo, což o to, ale kdybych vám měl dnes vyprávět jakýkoliv dojem z utkání, které jsem sledoval, nevypáčíte ze mě jedinou kloudnou vzpomínku. Všechno jako bych měl v mlze, opojený světem, který mi tolik učaroval.

Pamatuju si zklamání, když národní tým v podstatě v přímém souboji o zlato prohrál se Švédy. A jak čeští diváci nosili na rukou Rakušany, kteří potom senzačně Švédsko porazili a nám tak zařídili první titul světových šampionů. Tehdy za překvapivý výsledek mohl špatný led, který Švédům vyloženě nevyhovoval, ale i takové události historie přináší. Rakušané zkrátka vyhráli a ze Zábrodského a jeho spoluhráčů se díky emocemi umocněnému triumfu stali o to výraznější velikáni naší historie.

Každý malý kluk chtěl být hokejistou.

Sám jsem to neměl jinak. Zatímco dnes se v naprosté většině někdo dá na sport z rozumových pohnutek, v mém případě v tom tehdy nebylo nic jiného, než cit. Toužil jsem se stát součástí toho přitažlivého – a dnes si uvědomuji že i romantického – prostředí. Fascinovala mě hra jako taková, ale i styl, jaký hokejisté symbolizovali. Cestovali na Západ a chodili nádherně oblékaní. Vypadali báječně, nosili semišové boty na surové gumě, klobouky, kabáty montgomeráky, kožené bundy a brýle mcarthurky jako američtí důstojníci, které nikdo jiný u nás v té době neměl. Jezdili na motorkách a později v tudorech, luxusních modelech ze škodovácké automobilky. Jednoduše moderní šlechta.

Užasle jsem pozoroval detaily jejich běžných rutin. Způsob, jakým si utahovali tkaničky a utírali brusle, jak se mezi sebou bavili, jak přicházeli k šatnám na Štvanici. Jak se pohybovali po ledě. Byli to frajeři v tom nejlepším slova smyslu.

Všechno jsem měl možnost sledovat pěkně zblízka, v podstatě každý den jsme s kamarády na stadionu šmejdili, motali se okolo. Znali jsme vrátné v čepicích se zlatými nápisy ZIMNÍ STADION, Seidl a Zikmund se jmenovali, ledařovi Oldovi Šimrovi jsme pomáhali hrabat sníh, uctivě zdravili strojníka Wilda, ředitele Ranušku i jeho ženu, která v kase prodávala lístky. Vždy, když si tohle vybavím, mám ohromnou zlost na politiky, kteří v roce 2011 souhlasili s likvidací Štvanice. Kdo o zboření tohoto svatostánku a kulturní památky rozhodl, je podle mě idiot, jiné vysvětlení nemám. Vždyť i kdyby to místo sloužilo jen jako památník našeho hokeje, mělo by to smysl.

Pan ředitel Ranuška nás měl rád. Coby malým hokejistům nám dal permanentku, abychom mohli chodit na zápasy zdarma. Stejně jsme se ale z hecu schovávali do skříněk, když po veřejném bruslení procházel zázemí dávkař Kubát z berního úřadu, aby provedl kontrolu, že jsou všichni pryč. Byl na nás přísný, ale zároveň věděl, že taky hrajeme a fandil nám. Pokud už nás načapal, skončilo to rozumnou domluvou.

Neušli jsme ani pozornosti kustoda LTC, zaměstnaného na plný úvazek, který byl na Štvanici taky skoro pořád. Jmenoval se Pleticha, ale kvůli jeho drobné postavě se mu říkalo Šory, z anglického short. Mimo péče o tým se staral i o šatny. Postupně nám začal dávat drobné úkoly a na mě zvlášť držel. Za to, že jsem zametl kabinu, mě nechal stát v jejím rohu, když se scházeli hráči na trénink. Byl to stísněný dřevěný prostor s drátěnými kójemi a sprchami na chodbě, přesto obsazený těmi slavnými chlapy působil přímo aristokraticky.

Tam jsem slyšel, co si mezi sebou povídají. Včetně s přízvukem hovořícího Matěje Buckny. Jak třeba komentují mladou, tehdy zhruba šestnáctiletou Áju Vrzáňovou, pozdější mistryni světa v krasobruslení, která často trénovala souběžně na hlavní ploše. Byla jí neustále nablízku maminka, a i na tohle téma padaly zajímavé poznámky.

Jednou mě Šory zavolal, ať uklidím a počkám na něj, že pro mě bude mít zajímavou věc. LTC zrovna dorazilo ze Švýcarska ze Spengler Cupu a já dostal na rameno velkou tašku, kterou jsem měl odnést k Molochovu, zástavbě funkcionalistických činžáků vedle letenského fotbalového stadionu.

K Zábrodským.

Otevřel mi Oldřich, mladší z bratrů, za ním jsem zahlédl starého Zábrodu, jejich otce. Předal jsem tašku, dostal pětikorunu a měl zážitek, jaký jsem mohl vyprávět. Byl jsem doma u Zábrodských, u nejvlivnější hokejové rodiny těch časů.

Ještě se divíte, že jsem se v té době stal hokejistou? Moje dětské cítění mi nedávalo jinou alternativu.

• • •

Na své první utkání jsem dorazil s ukrutně ztupenými bruslemi. Půjčili mi náloketníky a rukavice, dresů bylo právě tolik, abychom se rozdělili na dva týmy, na červené a žluté. Hráli jsme jen mezi sebou jako předzápas A-týmu, což byla tehdy běžná praxe. Ne tedy vždy. Pokud bylo špatné počasí, led musel nejdřív zkontrolovat Vovka Zábrodský a dát souhlas, že na něj můžeme vyjet, abychom ho příliš nerozjezdili. Určil i jak dlouho tam smíme zůstat.

Tribuny už se plnily tisícovkami lidí, kteří sledovali, co umíme. Hučeli i aplaudovali. Pokaždé se jednalo o pořádný zážitek, přestože nešlo o žádné výsledky počítané do tabulek. Šlo o to, ukázat se. Překonat toho druhého.

Při své premiéře jsem však moc úspěšný nebyl. Neustále jsem padal. Snad po každém pokusu o prudkou změnu směru nebo brzdu jsem skončil rozmáznutý na ledě, po zápase mi tedy kustod zase výstroj sebral s tím, že si ji nezasloužím. Že ji dostanu, až se zlepším.

Nejčastěji nás tehdy trénoval bratr Josefa Trousílka, jedné z našich nejpopulárnějších hokejových postav, obránce LTC i mistrů světa. Úžasně si z mých prvních spoluhráčů vedl jakýsi Kája Pohorský, vzorový slušňák. Vždycky si vzal puk, mezi všemi projel a dal tak spoustu gólů. Fanoušci mu tleskali, časem ho dokázali i coby caparta poznat. Jako dospělý ale hokej nikdy nehrál. Úplně zapadnul.

To já se postupně zlepšoval. Jen co jsem si brusle nechal naostřit.

Ale nemyslete si, ono to tehdy nebylo tak snadné, skoro nikdo to neuměl. Speciální přístroje žádné neexistovaly. Na Moráni bylo velké nožířství pana Střihavky, který na stadion posílal své zaměstnance, ale ti ne vždycky brousili správně. Jediný, o kom se postupně rozneslo, že brusle dokáže ideálně připravit, byl nějaký Tonda Strachota na Strossmayerově náměstí. U něj se dlouho střídala celá hokejová Praha.

Ono už jen sehnat brusle CCM prolite, kvalitní železa, na něž se nýtovaly boty, bylo ještě ve čtyřicátých letech umění. Vyráběly se v Kanadě. U nás byly k dostání jen kosmosky s přišroubovanými noži z měkké ocele, co často praskala, nebo odolnější celokovové džeksny. Jen špičkoví hráči, a to ještě jen ti nejlepší, měli CCM a na nich kanadské Tackaberry nebo dokonce Kangaroo, pevnější a elegantnější boty z klokaní kůže. Já jako malý dostal k Vánocům džeksny a byl nadšený, jak jsem jen mohl být. Vůbec netuším, kde je táta tehdy sehnal. Byl to nesmírný dárek.

Pár let po válce ještě trvalo, než v Rathově pasáži v ulici Na Příkopě začali ve zdejším sportovním obchodě prodávat český model hokejových bot vyráběných ševcem Horou. Kožené horovky s červenou špičkou se dělaly na zakázku, a i mně je táta brzy obstaral.

Přesto, že vybavení něco rozhodně muselo stát, nepředstavoval tehdy hokej výsadu bohatých. Trénink byl totiž zadarmo. Výraznější investici vyžadovaly jen zmíněné brusle, výstroj jinak byla šitá často podomácku a vyplněná filcem. Chrániče, které se daly sehnat v obchodě, se vyztužovaly bambusovými pruty, než časem nastoupil papírový umakart. Plasty a tvrzená hmota pronikly do hokejového vybavení až o mnoho let později. I proto bylo všechno hned mokré. Stačilo, aby člověk spadnul a výstroj okamžitě nasákla a ztěžkla, hlavně kalhoty. Jo, to výbava, jakou měli Harringay Racers, anglický tým profíků, který k nám dorazil na zájezd v roce 1950, to bylo něco jiného. Vždyť jejich brankáři už chytali opravdovou lapačkou. Jen jsme na ně zírali.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Okouzlení mejdlíčky