Tato publikace vyšla ve spolupráci s Ústavem hospodářských a sociálních dějin Filozofické fakulty Univerzity Karlovy a v rámci řešení projektu Centra pro transdisciplinární výzkum násilí, traumatu a spravedlnosti poskytovaného Univerzitou Karlovou (UNCE/HUM/009).

Recenzovali:

Doc. Mgr. Matěj Spurný, Ph.D.

PhDr. Petr Novák, Ph.D.

Copyright © Marek Jandák, 2018

Photos © Archiv KMA, Dánský národní archiv,

Tomáš Dousek, Martin Dubánek, Národní archiv ČR,

Jan Šramar, Vojenský historický archiv, 2018

Illustration © Marek Jandák, 2018

Drawings © Martin Ďásek, 2018

Cover © Karel Kárász, 2018

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2018

ISBN 978-80-7557-103-8 (print)

ISBN 978-80-7557-525-1 (ePub)

ISBN 978-80-7557-525-8 (mobi)

ISBN 978-80-7557-526-5 (pdf)

Mým prarodičům, Věře Partíkové (1946–2016),

Stanislavu Partíkovi (1943–2016), Haně Jandákové (1940–2017)

a Josefu Jandákovi (1937–2018).

Obsah

Úvod

I. ČÁST: HISTORIE ARMÉNSKÉ GENOCIDY

Kraj Araratu a jeho minulost

Geografie regionu

Arméni

Kurdové

Čerkesové

Asyřané

Řekové

Turci a Osmanská říše

Osmanští Arméni a chřadnoucí impérium v devatenáctém století

Ve stínu doby

Osmanská říše v období změn a úpadku

Na cestě od milletu k modernímu arménskému národu

Sultán Abdülhamit II. a jeho konzervativní vláda

Mládí a nástup na trůn

Velká východní krize

Vnitřní politika

Hamídíjské pluky

Demografie a politika

Charakter arménského osídlení

Národní povaha versus stereotypy

Počet arménských obyvatel před genocidou

Nový význam demografie v éře nacionalismu

Počátky arménského revolučního hnutí

Příčiny vzniku

Rusko-turecká válka

Armenakan, hnčakovci a dašnaci

Revoluční teorie v praxi

Turci a Arméni českýma očima v devatenáctém století

Od „strašlivého Turka“ k „tureckému hospodářství“

Křesťan, vychytralec a oběť

Hamídíjské masakry (1895–1896)

Obraz masakrů v českém tisku na příkladu deníku Národní politika

Konec starého režimu, demokracie s krátkým dechem a vláda jedné strany

Soumrak hamídíjského režimu

Od revoluce k adanskému masakru

Balkánská katastrofa a konec demokracie v říši

Otázka autonomie a konec spolupráce arménských a tureckých revolucionářů

Co vedlo ke genocidě?

Slovo Raphaela Lemkina

Průběh genocidy (1915–1916)

Etnická homogenizace Anatólie

Na prahu totální války

Organizace

Ozbrojený odpor

Druhá fáze

Čísla

Popírání zločinů spojence na příkladu deníku Národní politika

Dohra

Etnické čištění a utváření národních hranic

Sonda do násilí páchaného vůči muslimům na jaře 1918

Několik základních poznámek k interpretaci masového násilí

Poválečné vojenské soudy v Osmanské říši

Pokusy dohodových mocností o stíhání osmanských podezřelých z válečných zločinů

Operace Nemesis

Reflexe aghetu v poválečné Národní politice

Turecká společnost a její ohlížení se nazpět

Kemalistická diktatura

Problémová demokracie

Potýkání se s dědictvím aghetu

Arméni po aghetu

Jak žít dál?

Sovětská Arménie

Konflikt o Náhorní Karabach

Diaspora

Terorismus

Výzkum, aktivismus a uznání

Turečtí Arméni

Důkazní břemeno

Jak poznáváme minulost

Výpovědi přeživších

Svědectví cizinců

Osmanské oficiální dokumenty

Podoby popírání

Koncept

Psychologie

Analýza argumentace Kamurana Gürüna

Institucionální pozadí

Další zástupci, argumenty a postupy

Cena

Různé strategie boje s popíráním

Češi a arménská otázka: shrnutí a aktualizace

Shrnutí vývoje obrazu arménské otázkyv Národní politice

Čas zapomnění

Obnovení zájmu na přelomu milénia

II. ČÁST: OČIMA ZAHRANIČNÍCH SVĚDKŮ

Maria Jacobsenová a komunita cizinců v Harpútu a Mezrehu

Dráha misionářky

Cizinci v Harpútu a Mezrehu

Domovní prohlídky, masové zatýkání a mučení: paralyzace arménské komunity

Počátek všeobecné deportace: mezi zoufalstvím a zábleskem naděje

Podoby genocidy a gender

Masakr: muži a některé celé transporty

Pochody smrti: ženy, děti a staří lidé

Asimilace: děti a mladé ženy

„Život na vrcholu činné sopky“

Karel Hansa v Sýrii a Československu

Ze špatného žáka spisovatelem

Velká cesta

Práce pro arménské sirotky v Československu

Epilog k druhé části

Závěr

Jazyková poznámka

Poděkování

Seznam použité literatury

Prameny

Literatura

Rejstřík

Summary

Úvod

Každá řádka pojednávající o ukrutnostech a bezpráví páchaných na nevinných obětech probouzí běsy. Prolitá krev, která se již dávno vsákla do země, znovu rudne s každým slovem a udržuje staré křivdy stále bolestné a záštiplné. Když čteme o vraždě či o znásilnění, nejběžnějšími reakcemi bývají – pokud se vůbec dostaví v dnešním veřejném prostoru přeplněném často nahodilými a povrchními zprávami o násilí z celého světa – zlost, pocit hluboké, ospravedlněné nenávisti k pachateli nebo nutkání po fyzické pomstě. Všechny tyto spontánní pocity mají společného jmenovatele v tom, že „zlo“ hledají vně sebe. Na vině je pachatel, skupina pachatelů, ba dokonce národ pachatelů, kteří jsou zlí ze své podstaty.

Dotyčná forma intuitivní reakce na příběhy o bezpráví staví na nevyřčeném předpokladu vlastní morální převahy. Právě tuto ošidnou a samolibou představu o vlastní čistotě bychom měli co nejčastěji vystavovat přísným skrupulím. Možná právě váš stolní počítač nebo mobilní telefon obsahují součástky vyrobené z kobaltu, který v Demokratické republice Kongo vytěžili dětští otroci. Velká část našich oděvů je šita v Asii chudými dělníky bez budoucnosti. A stejně tak je dnes obtížné dát si oběd, aniž bychom se nestali zákazníky průmyslu, který týrá zvířata. Abych parafrázoval slova písně kanadské aktivistky indiánského původu Buffy Sainte-Marieové: „Rozkazy již nepřicházejí z daleka, přicházejí ode mne a od tebe.“[1]

Laskavý čtenář se může na stránkách této knihy obeznámit s genocidou Arménů, ale neměl by nabývat dojmu, že samotným odsouzením probíraných ukrutností se stoletým odstupem získává morální převahu nad pachateli. Abychom se mohli oprávněně cítit z morálního hlediska nadřazeni dejme tomu četníkovi, který se podílel na pochodech smrti či na masakrech, museli bychom ve srovnatelné situaci být a v ní obstát lépe nežli on. Kdybychom stáli v jeho botách a byli vystaveni stejnému běhu okolností, tlaku nadřízených důstojníků i očekávání kamarádů, valná část z nás by vraždila, stejně jako vraždil on.[2] Přijmeme-li tuto úvahu za bernou minci, uvidíme v pachateli ne zrůdu, ale člověka, který chybuje, a především si můžeme uvědomit, že my sami můžeme chybovat – byť naše zkoušky nebývají natolik mezní ani dramatické.

Od roku 1990 se odehrály dvě velké genocidy ve Rwandě a Dárfúru, oběma měla OSN sílu zabránit,[3] kdyby se byl našel dostatek politické vůle. V roce 2017 proběhlo etnické čištění muslimských Rohyngů v Barmě.

Ve stínu pokračujících humanitárních tragédií se domnívám, že vědecký výzkum masového násilí není z etického hlediska ospravedlnitelný jako čirá honba za poznáním, ale jeho širším cílem musí být přispění k předcházení novým zločinům. Pokud nebude doceněna tato pochmurná a zavazující zvláštnost badatelského pole, na němž se nyní nalézáme, může role zdejšího výzkumu sklouznout k lhostejnému školometství, jehož konečným cílem bude rozvoj kariér příslušných vědců a rozšiřování zaprášeného kabinetu kuriozit lidské krutosti.

V travnatých horách dnešního východního Turecka začíná koloběh života vždy znovu s táním sněhů na jaře. Údolí a také táhlá úbočí hor se zazelenají, aby v horkém a vyprahlém létě opět zezlátla suchou travou a na podzim se ztratila pod příkrovem nového sněhu. Více než dva a půl tisíce let prožívali tento každoroční cyklus lidé, kterým okolní svět dal jméno Arméni, avšak jaro 1915 se pro ně stalo tím posledním, které měli ve své domovině okusit. Zatýkání, vraždění a pochody smrti do syrské poušti nejen Arménů, ale také menšího křesťanského národa, Asyřanů, si vyžádaly přes milion obětí na životech a definitivně vyvrátily věkovité kořeny obou národů ve východní Anatólii. (Za podobných okolností byli během války a po ní vyhnáni z Anatólie také místní Řekové.) Šlo o jedny z prvních moderních genocid vůbec, které spáchala na svých občanech Osmanská říše vedená tzv. Výborem jednoty a pokroku. Tyto události se později staly v arménské tradici známé jako aghet (pohroma) [4] a mezi Asyřany jako sajfó (meč). Kniha, jíž má čtenář v rukou, se soustředí zejména na arménskou zkušenost.

Při hledání příčin těchto tragédií se ocitneme na přelomu 19. a 20. století v upadající Osmanské říši, jejíž vrchní představitelé hledali nové místo kdysi obávaného státu v době globální dominance evropských koloniálních impérií. Rámec společenských, institucionálních a intelektuálních proměn této epochy učinil pro osmanskou vládu pozdější genocidu vůbec myslitelnou a proveditelnou. Tyto změny sahaly od přenesení těžiště legitimity moci z dynastické na demokraticky-nacionální přes budování centralizovaného státního aparátu až po rozpoutání první světové války, která posunula hranice toho, co bylo nejen v osmanské společnosti považováno za legitimní užití násilí. Všechny tyto historické procesy jsou bytostně moderní, ačkoliv existovaly vedle přežívajících starších struktur, jakými bylo organizované náboženství či demografické složení populace. Byla to však právě nová doba, která od základu proměnila podobu muslimsko-křesťanského soužití jako takového.

V této knize se ovšem nebudeme zabývat pouze tím, jaké byly příčiny genocidy či obecná historie politických rozhodnutí a organizačních opatření, ale přiblížíme si očima zahraničních svědků v provinciích také prožitky jich samotných i obětí událostí jara a léta 1915.

Neusmiřitelným důvodem, proč si dnes stále připomínat aghet, je pokračující zpochybňování, či dokonce popírání genocidy z roku 1915 ze strany tureckých nacionalistických kruhů i oficiálních míst v Ankaře. Jedním z cílů této publikace je objasnit některé stěžejní argumenty popíračů, protože – slovy klasika české literární kritiky Václava Černého – „nevysvětlit znamená pomlouvat, a to i když běží o myšlenku falešnou, neboť pomlouvat lze i lež“.[5]

Zároveň je třeba zdůraznit, že tato kniha nepoužívá při popisu debaty o aplikovatelnosti pojmu genocida pro události roku 1915 rozlišení mezi tzv. proarménským a protureckým názorovým pólem ve smyslu, že uznání genocidy je bytostně proarménské, zatímco její popírání je naopak proturecké. Jednotliví autoři mohou být z národnostního hlediska předpojatí, ale na základním konstatování historických skutečností není nic proarménského. Co je však závažnější, označit osoby, které zpochybňují závažnost zločinů osmanské vlády proti křesťanským menšinám, za bytostně proturecké, by těmto jedincům servírovalo vítězství v boji o podobu turecké národní identity na zlatém podnose, přestože i mezi tureckými historiky, aktivisty i běžnými občany je zastoupen názor, že k dědictví genocidy je třeba přistupovat bez vytáček a čelem.

Aghet je velmi podstatným místem arménské paměti, které se hluboce dotýká nejintimnějších rodinných historií. Tato pietní stránka vzpomínání na aghet právem zaujímá v kulturním životě arménské komunity výsadní místo. My se jí v následujících kapitolách také dotkneme, vždyť pochopení závažnosti genocidy není možné bez vylíčení zkušeností obětí, u nichž si dovedeme představit lidský rozměr jejich utrpení, na rozdíl od statistiky, kde je lidský život pouhým bodem v číselné řadě. Velký důraz ale také věnujeme kritickému vypořádání se s politizovanými formami paměti na prvoválečné deportace a masakry.

Otevírat téma arménské genocidy jako politikum je přitom odvážné a přínosné zejména v rámci turecké společnosti. Takový druh vzpomínání narušuje do sebe zahleděný dominantní výklad tureckých dějin. Paradoxně vzpomínání na přiznanou genocidu ve skupině spojené prostřednictvím národní identity s pachateli, jak můžeme vidět na příkladu Německa, má pozitivní sklon posilovat sebereflexivní a kritické pojetí dějin, v němž také „naši lidé“ chybují. Politicky zabarvené formy paměti ve skupině, která se stala v minulosti obětí brutálních forem násilí, v sobě naopak mohou skrývat některá úskalí, jež nemusejí být patrná na první pohled. Neustálé soustředění se na křivdy způsobené proti „vlastním lidem“ zde má potenciál posilovat představy o vlastní výlučné roli mučedníků, živit touhu po pomstě a představu, že je vůči ostatním třeba postupovat tvrdě, jinak se historie bude opakovat.

Přihlásit se k odkazu utrpení obětí, které jsou po smrti a nemohou se sami za sebe vyjádřit, je zvláště v politickém kontextu velmi snadné –, proto je třeba zachovávat ostražitost ohledně toho, kdo a s jakým cílem se s trpícími ztotožňuje. Nemělo by nás zaskočit, že arménší i nearménští politikové se k odkazu tragických událostí mohou hlásit s celou řadou svých pragmatických motivů, které nesouvisejí se skutečným respektem vůči obětem. Pokud by vzpomínání na staré křivdy mělo za cíl pouze udržovat při životě starou nenávist, a nikoliv snahu poučení se, usmíření a prevenci nových zločinů, bylo by lepší zapomenout.

I. část

Historie arménské genocidy

Kraj Araratu a jeho minulost

Ještě před tím, než v následujících kapitolách přistoupíme k hledání kořenů tragických událostí roku 1915, načrtneme si obrysy historické a geografické masy, do níž byly tyto kořeny zapuštěny. V dějinném ohledu přiblížíme čtenáři mnohonárodnostní charakter Malé Asie a jižního Kavkazu skrze nejvýznačnější momenty z minulosti Arménů, Turků, Kurdů, Čerkesů, Asyřanů a Řeků. Tento pohled na nemyslitelně složité předivo lidské minulosti prostřednictvím zjednodušující etnické kategorie je pochopitelně značně omezující a je na místě varovat čtenáře před jeho přeceňováním. Poslouží však jako ilustrativní přehled událostí, které dodnes rezonují v kolektivních pamětech jednotlivých etnik či národů v regionu. Kdybychom se toužili ponořit do minulosti tohoto koutu planety, mohli bychom stejně tak dobře zkoumat dějiny říší, tříd a každodennosti, nebo se mikrohistoricky zaměřit na jednu osobu, událost či místo; etnická perspektiva byla vybrána právě pro její význam ve vztahu k modernímu nacionalismu a potažmo arménské genocidě jako takové, nikoliv proto, že by ji bylo možno považovat za vyčerpávající nebo přirozeně dominantní pohled.

Geografie regionu

Hora Ararat (5 137 m n. m.) je nejvyšším vrcholem Arménské vysočiny. Tato velehornatina se rozkládá jednak mezi jezery Sevan, Van a dnes vysychajícím jezerem Urmíja, jednak se protahuje na západ od nich směrem do Malé Asie. Vrcholky hor v této vysočině dosahují běžně výšky od 2 000 do 3 500, výjimečně i přes 4 000 m n. m. Jejich hřebeny se táhnou v rovnoběžných pásech od východu na západ. Hladiny tří největších jezer v oblasti leží v úctyhodných nadmořských výškách 1 900, 1 640 respektive 1 275 m. Ve zdejších horách pramení řeky Eufrat, Tigris, Kura nebo Araks. Klima je zde kontinentální s relativně teplými léty a chladnými zimami bohatými na sníh. Krajina je jen řídce zalesněná a dominují jí velké otevřené pláně rámované úbočími hor. Počasí se v tomto členitém terénu pochopitelně značně liší v závislosti na nadmořské výšce, takže v níže položených údolích se vyskytuje i subtropické podnebí, které by regionu lépe odpovídalo při prostém pohledu na jeho zeměpisnou polohu okolo 40° severní šířky. Arménská vysočina se rozkládá mezi Středozemním, Černým a Kaspickým mořem, což z ní činí spojnici mezi východem a západem; severem a jihem. Obchod zde vzkvétal již ve starověku. Na druhou stranu členitá krajina a tuhé zimy činily z této velehornatiny těžko přístupný kout, autonomistickou baštu vzdorující kontrole center velkých říší a věčnou periferii.

Arménská vysočina, která se přibližně kryje s územím historické Velké Arménie, zabírá rozlohu okolo 400 000 km^2, což činí asi třináctinásobek rozlohy současné Arménské republiky (29 800 km^2). Musíme proto důsledně rozlišovat mezi Arménií jako historickým geografickým pojmem a současnou Arménskou republikou. Historická Arménie zahrnuje velké části východní Anatólie (tj. Malá Asie) a jižního Kavkazu, přičemž tato oblast byla vždy do různé míry obývána více etnickými skupinami. V době genocidy ji zalidňovali především Arméni, Kurdové a Turci, ale také Řekové, Čerkesové, Asyřané, Jezídové, Tataři (Ázerbájdžánci), Gruzíni a mnohá další menší etnika.[6] Současná Arménská republika je oproti tomu jen poměrně malým státním celkem (o rozloze ani ne tří Středočeských krajů) v okolí jezera Sevan. Hlavním městem této mladé postsovětské země je Jerevan a její obyvatelstvo tvoří z drtivé většiny etničtí Arméni (až 98 %) v počtu zhruba tří milionů.

Na severovýchodě Arménská vysočina splývá s Malým Kavkazem, který se rozkládá rovnoběžně s masou Velkého Kavkazu, od něhož jej v dnešní Gruzii a Ázerbájdžánu dělí tok řeky Kury. Na jihovýchodě odděluje Arménskou vysočinu od íránských pohoří řeka Araks. Na jihu pak sousedí s Mezopotámií, kterou s výjimkou úrodných údolí Eufratu a Tigridu tvoří převážně pouště a polopouště. Na západě Arménská vysočina přechází do Taurusu, Anatolské náhorní plošiny a na severozápadě uzavírá kruh Pontské pohoří.

Právě na tomto jejím západním rozhraní se ve starověku rozkládaly na severozápad a jihozápad od Velké Arménie menší arménské státy Malá Arménie a Soféna. Později ve středověku utvořili arménští emigranti vlastní stát v Kilíkii, v nížině pod horským masivem Taurusu u Středozemního moře (v blízkosti dnešního tureckého města Adany), který bývá označován jako maloarménské království, ačkoliv se rozkládal mimo území starověké Malé Arménie.

V Anatólii panují velké rozdíly mezi pobřežními oblastmi s příhodnějším vlhčím klimatem a suchým horským vnitrozemím s kontinentálním podnebím. S ohledem na to nepřekvapí, že až do 20. století bylo hlavní maloasijskou dopravní tepnou moře, nikoli těžko přístupná pevnina, přičemž zde se lodní cesty již od doby římských císařů přirozeně sbíhaly v Konstantinopoli.

Dnes leží Arménská vysočina na území východního Turecka, Arménie, Gruzie, Ázerbájdžánu a Íránu. Samotná hora Ararat, u níž podle biblického vyprávění přistál Noe se svou archou, se nachází v Turecku poblíž jeho východních hranic. Z arménské strany údolí řeky Araks i z hlavního města Jerevanu je na horu s převýšením více než 4 000 m majestátní výhled. Tato scenérie nese pro většinu Arménů stále velmi silný symbolický náboj. Arménie má Ararat ve státním znaku, jmenuje se po něm jedno z jejích měst, jeden její kraj, prvoligové fotbalové mužstvo, slavný koňak i méně slavné cigarety. Arménskou historii 20. století bychom tak po vzoru titulu knihy amerického historika Ronalda Sunyho mohli lakonicky charakterizovat jako „vyhlížení k Araratu“.[7]

Arméni

Podle legendy, kterou zaznamenal otec arménského dějepisectví, Mojžíš Chorénský, sahá původ arménského národa až k mytickému praotci Hajku Lukostřelci, potomku Noema po linii jeho syna Jáfeta a pravnuka Thorgoma.[8] Hajk po zhroucení babylónské věže povstal proti despotovi Belovi a se svými stoupenci uprchl na sever do hor až k úpatí Araratu a břehům jezera Van. Bel Hajka a jeho věrné pronásledoval, avšak v boji podobném zápasu Davida s Goliášem arménský praotec tyrana přemohl a zabil. Na paměť toho zve lid z kraje pod Araratem sám sebe Haj a své zemi říká Hajastan.[9]

Arménské státy napříč historií.

Skutečná historická pravlast Arménů však pravděpodobně leží na jihu Balkánského poloostrova. Jejich příchod do východní Anatólie je spojován se stěhováním tzv. mořských národů. Vydělili se patrně z trácko-frýžských kmenů pravděpodobně již někdy okolo roku 1200 př. n. l. a pokračovali dále na východ až do budoucí Arménie.[10] Zde se rozkládalo království Urartu, velký rival novoasyrské říše, jehož vládnoucí třída užívala jazyk odlišný od protoarménštiny. Podrobnosti zániku Urartu a rané arménské etnogeneze jsou doposud nejasné, jisté však je, že v 6. stol. př. n. l. v zemi, kterou zmítaly útoky Skythů, Kimmériů a Médů, převládl arménský živel v čele s místní dynastií Orontovců. Arménie zažila panství Médů, stala se perskou satrapií a nakrátko se ocitla i pod seleukovskou nadvládou. Po bitvě u Magnésie (190 př. n. l.), kde byl seleukovský král Antiochos III. Megás na hlavu poražen římskou republikou, nastoupila nová arménská dynastie Artaxiovců cestu k samostatnosti a expanzi. Největšího rozmachu dosáhla helénistická Arménie za vlády Tigrana II. Velikého (95–55 př. n. l.), kterému se podařilo srazit na kolena oslabenou seleukovskou říši a vybudovat nakrátko svou vlastní arménskou říši. Toto malé impérium začalo uvadat již za Tigranova života. Na vině byla římská expanze. Arménie se následně stala nárazníkovým státem mezi Římany a Parthy. Příznačné pro toto období je, že zakladatel v pořadí již třetí arménské dynastie Aršakovců Tiridat I. (64–80 n. l.) byl bratrem parthského krále Vologase, ale dle dohody s Římany byl korunován císařem Neronem.[11]

Stěžejními momenty v procesu utváření arménské národní identity bylo přijetí křesťanství a následný vznik autokefální Arménské apoštolské církve. Arméni se dozvídali od svých kněží, že jsou „Bohem vyvoleným“ národem, druhým po Židech, kteří podle nich smlouvu s Bohem odvrhli. První křesťanský národ měl sklony vysvětlovat si aghety (pohromy), které jej stíhaly, jako boží trest, jejž musí výjimečný lid strpět, aby se očistil ze svých hříchů a obstál tak před Všemohoucím.[12] Oficiální konverze od zoroastrismu ke křesťanství bývá tradicí datována k roku 301 n. l.[13] Podle legendy arménský král Tiridat III. pronásledoval ve své zemi křesťany. Jedním z těchto vyznavačů Ježíše Krista byl i Řehoř Osvětitel,[14] kterého král uvrhl na třináct let do temné kobky. Navíc se na Řehoře vztahovala i krevní msta za smrt Tiridatova otce z rukou Řehořových příbuzných. Krále Tiridata však za trest kvůli bezpráví, které napáchal, posedlo šílenství. Teprve potom byl Řehoř osvobozen a zázračně Tiridata vyléčil. Uzdravený král dal demonstrativně zničit Anáhitin chrám v Achtišatu a přestoupil ke křesťanství.

Zlatý věk zažila arménská křesťanská kultura o sto let později, v první polovině 5. století. To je doba, kdy Mersop Maštoc sestavil arménské písmo. Vedle něho působili i další „svatí překladatelé“, kteří převedli do arménštiny Bibli a další stěžejní texty, a to na vysoké jazykové úrovni. Vznikl pozdější liturgický jazyk grabar. Zrodil se tak kult psaného slova a vzdělání. Rukopisům, tedy jakýmsi schránám obsahujícím poselství o pravé podstatě a smyslu světa, byla dokonce připisována magická moc (například léčebná).

Po ztrátě samostatnosti Arménie ve 12. století byly světské elity přivedeny na pokraj zániku a kněží se až do poloviny 19. století stali skutečnými vůdci a učiteli národa, k nimž měli Arméni zcela výjimečný vztah.[15] Vedle překrásně iluminovaných rukopisů se arménské sakrální umění může pochlubit především svébytnou architekturou kostelů a klášterů a umně tesanými stélami s motivem kříže jako stromu života, tzv. chačkary. Arménská církev musela o své místo na slunci po staletí soupeřit s řadou vnějších i vnitřních nepřátel. Šíření křesťanství v Arménii vyvolávalo již ve starověku silný odpor u perských králů, kteří byli vyznavači do té doby dominantního zoroastrismu. Arménská církev se definitivně osamostatnila od patriarchátu v Konstantinopoli, když její představitelé na koncilu v arménském městě Dvin odmítli chalkedonské vyznání.[16] Osamostatnění arménské církve, tradičně datované do roku 552 po Kristu, je také počátkem arménského letopočtu. Silnými protivníky arménské církve byla i různá z jejího pohledu heretická hnutí, především paulikiáni, a v neposlední řadě islám. Náboženská identita postavila nejdříve pevnou hráz mezi „lépe narozené“ Armény a „chalkedonce“, tj. heretiky chalkedonského vyznání, představované především Byzantinci, a později zamezila pohlcení „jinými národy“, bezvěrci, „lidem s ústy z drštěk“, tj. muslimy.[17] Víra se stala mezníkem i základním kamenem arménské civilizace.

V roce 428 n. l. skončila vláda dynastie Aršakovců a spolu s ní na několik staletí zmizelo i arménské království. Následovalo panství Peršanů a Byzantinců v Arménii. Perští Sasánovci viděli v arménských křesťanech pátou kolonu římské moci a pokusili se silou zvrátit jejich století a půl starou konverzi, což vyvolalo ostrou reakci v podobě arménské ozbrojené vzpoury. V roce 451 se strhla bitva u vesnice Avarajru – jednoho z nejdůležitějších míst arménské paměti. Povstalce vedl do boje proti perské přesile Vardan Mamikonian. I přes hrdinské oběti byl arménský útok odražen. Bitva byla ztracena, Vardan padl a s ním mnoho tisíc dalších nahataků, v arménské tradici mučedníků za víru. Odboj však pokračoval dál. Arméni si na perské říši, jejíž byli až do nástupu arabské expanze součástí, nakonec vybojovali náboženskou svobodu zajištěnou nvarsakskou smlouvou (484).

Arabská expanze vyvrátila sasánovskou Persii, ochromila byzantskou moc a na dvě století pohltila Arménii (654–861). Arménské království obnovila až bagratovská dynastie (861–1045) vládnoucí z bohatého města, zvaného město tisíce a jednoho kostela, Ani.[18] Navzdory svému vedoucímu postavení Bagratovci nedokázali Arménii sjednotit. Také další méně významná knížata užívala královský titul.[19] Pád města Ani pod byzantským náporem (1045) znamenal začátek konce arménské samostatnosti ve staré vlasti (Jerkir), stejně jako významného postavení arménské šlechty.[20]

Rozběhl se kolotoč rozsáhlé emigrace. Arménská kulturní centra se přesunula mimo Jerkir. Po Byzantincích přišli do země Seldžukové a k moci se nově tlačili i kurdští náčelníci. Arménií se prohnali Mongolové. Později horskou zemi zasáhly běsy, které na svět vypustil Tímúr Lenk. Jerkir se stal také jevištěm válek mezi turkmenskými kmenovými svazy Černých a Bílých ovcí. V 16. století se politická mapa regionu alespoň částečně stabilizovala. Arménii si mezi sebe rozdělily Osmanská říše a safíjovská Persie, které zde měřily své síly v bitvě za bitvou (Jerevan změnil od 16. do 18. století svého pána čtrnáctkrát). V mateřské zemi nebyl pro Armény prostor pro kulturní rozlet, jehož centra se přemístila do diaspory.

Arménské knížectví a posléze království v Kilíkii[21] (1080–1375) vzniklo mimo historickou vlast. Etničtí Arméni v něm nikdy netvořili většinu obyvatelstva, přesto zde jejich kultura zažila svou „renesanci“, „stříbrný věk“. Nejvýznamnějším katholikem (hlavou arménské církve) z Kilíkie byl bezesporu Nerses Šnorhali (1166–1173). Byl to právě tento duchovní, kdo zavedl vedle dalších svých významných počinů i kult svatého Vardana, mučedníka z bitvy u Avarajru.[22] Tak se v arménské kultuře zrodil vzor spravedlivého odboje hodný posvátné úcty a následování.

Malý kosmopolitní stát v přímořské Kilíkii otevřel Arménům okno na západ. Jeho historii provázela úzká kooperace s křižáckými státy. Rušné levantské přístavy byly místem čilé materiální i kulturní výměny. Z franckých a persko-arabských vlivů se zde zrodil nový žánr arménské literatury, v doposud vážném písemnictví psaném archaickým posvátným grabarem se začala prosazovat trubadúrská (ašughská) lyrika skládaná v nové literární řeči – střední arménštině, jež byla přístupná i prostému lidu. Mezi hlavní motivy této poezie patřilo kromě nešťastné lásky také téma exilu, osamocení a vykořeněnosti (gharib), které je tolik typické pro diasporní národy a jehož ztělesněním byl obraz „osamělého jestřába odděleného od svého hejna“.[23] Kilíkijské království zaniklo roku 1375 pod náporem mamlúků a s ním skončila až do roku 1918 také arménská státnost.

Arméni jsou nejmladším ze tří klasických diasporních národů na Blízkém východu, mezi něž náleží také Řekové a Židé. Arménů žijících v exilu začalo přibývat již po invazích Byzantinců a Seldžuků v 11. století a jejich komunity mohutněly ve vlnách s každým aghetem, který postihl Jerkir. Diaspora se postupně rozprostřela napříč Evropou, Blízkým východem, Ruskem a Indií. Obvykle šlo o krajanské komunity soustředěné okolo kostela.

Arméni byli přizpůsobiví, podnikaví a tíhli ke vzdělání, což jim dávalo dobré dispozice pro obchodování. Z obchodu také mnozí zbohatli, a tak vstoupili do povědomí většinových společností v ne vždy zrovna lichotivých stereotypech.[24] Lidé z diaspory se neztotožňovali s domácím obyvatelstvem hostitelských zemí, které je zpravidla považovalo za cizí element, a zároveň byli odstřiženi od staré vlasti. Jejich život provázela mentalita obklíčení, jež s sebou nesla zvláštní důraz na vzájemnou solidaritu mezi krajany, udržování tradic či sňatky uvnitř vlastní komunity. Hranice mezi tím, kde končila diaspora a kde začínal Jerkir, byly nejasné. Arméni se nezřídka stávali menšinou i ve své historické vlasti. Výše zmíněné podmínky v diaspoře a činnost národní arménské církve byly hlavními důvody, proč se mezi Armény již od raného středověku rozvinulo poměrně silné národní povědomí. Srovnatelné paralely existovaly opět jen u Řeků a Židů.

V arménské historii se střídala období samostatnosti s érami cizí nadvlády. Nejčastějšimi obrazy starších arménských dějin jsou: Arménie jako věčná periferie mezi západní (Římané, Byzantinci, Osmané) a východní mocností (Parthové, Peršané, Rusové); Arménie rozdělená; Arménie válčištěm; Arménie trpící ranami pohrom; Arménie slabá ve zbrani, ale morálně silná; Arménie pravověrná; Arménie odbojná a nezdolná, nebo naopak jen útrpně snášející „boží trest za své hříchy“. Pro Armény byl typický partikularismus zapříčiněný především častým přeléváním hranic. Arménie měla mnoho historických hlavních měst i sídel katholika, hlavy církve. Také arménský jazyk nese dodnes stopy vnitřního rozčlenění. Arménština byla rozdělena do řady různých, dnes již zpravidla mrtvých dialektů, z nichž byly vytvořeny dvě spisovné variety, západní a východní.

Kurdové

Kurdistán se rozkládá v převážně hornatých oblastech dnešního jihovýchodního Turecka, severozápadního Íránu, severního Iráku a severovýchodní Sýrie. Historická Arménie a Kurdistán se ve východní Anatólii překrývaly, přičemž Kurdové měli ještě v 19. století tendenci migrovat severovýchodním směrem, hlouběji do Arménie.[25] Oblast východní Anatólie po staletí zůstávala odlehlým koutem světa, do značné míry obráceným do sebe. Teprve po rusko-turecké válce (1877–1878) a následném Berlínském kongresu (1878) se regionu začalo dostávat světové pozornosti ve spojení s rodící se arménskou otázkou.

Kurdové vytvořili ve středověku i v novověku mnoho kmenových knížectví. Pozvolné přenášení těžiště jejich identity z náboženské a kmenové na „kurdskou národní“ je ve větší míře spojeno až s 20. stoletím, respektive jeho druhou polovinou.V tom se zásadně liší od Arménů, které na národní úrovni po tisíciletí pojila dohromady tradice centralizované státnosti, a především působení Arménské apoštolské církve, byť se tehdy samozřejmě nejednalo o národní identitu v moderním slova smyslu. Kmenová a náboženská rozdrobenost, absence jednotného státního celku, značná zaostalost a rozdělení mezi Persii a Osmanskou říši, to byly hlavní faktory, jež zapříčinily, že Kurdové na prahu moderní doby nedokázali vytvořit vlastní národní stát, ačkoli jich dnes žije v oblasti 30 až 40 milionů.

Nesmírně zajímavou stránkou kurdské kultury je náboženská praxe. Ve starověku převažovaly v Kurdistánu pohanské kulty, později zoroastrismus. Křesťanství zde rovněž získalo určité množství přívrženců. Po vpádu Arabů a století trvající postupné konverzi převládl mezi Kurdy sunnitský islám, který si svou pozici udržel dodnes. Vzhledem k odlehlosti rozsáhlého hornatého regionu, v němž náboženské (i jiné) autority velmi obtížně prosazovaly svou vůli, bylo pro Kurdistán i Arménii typické, že zde v mimořádném počtu vznikaly různé hereze a sekty.

Koniec ukážky