Tajemství včerejška

(neuranoya)

Jaroslav Beneš

příběh s prvky sci-fi

Následující příběh je smyšlený a jakákoliv podobnost se skutečnými žijícími postavami či událostmi je čistě náhodná.

Zastávka na Pokloništi

(Po 3:50) Návrat z varty

Byly skoro čtyři ráno a tma pořád jako v ranci. Nebylo se ale co divit, teď v prosinci. Silně rozkacen jsem pozoroval protější barák. Člověk před ním trčí skoro celou noc, zimou klepe kosu a pak ho přepadne nemilé tušení, že tu trčí jako kůl v plotě a ještě k tomu nadarmo. Ptáček zřejmě ulétl z klícky.

Rozumějte, pracoval jsem něco jako očko s jasným úkolem – sledovat. Jako stín se plížit za zájmovou osobou, podávat smysluplné práci operačnímu a přidat třeba i nějakou zajímavou fotečku. Pro klienta. Pardon, klientku. Obor nevěry je staré a propracované odvětví detektivní práce, to jen na vysvětlenou. Tenhle případ patřil k ukázkovým, jako ze školícího materiálu. Mladá dívčina popletla starému paprikovi hlavu a jeho ženuška vyrazila do protiútoku. Bojovala za sebe a hlavně za společnou kasu. Útok proti zlatokopce byl jen drobek vedle průsaku z tučného bankovního účtu. Jenomže jsem to trošičku zbodal, přeochotný stařík napumpovaný testosteronem mě převezl. Frnknul jako kolibřík před studenou frontou a na důkazy o nevěře se dalo už zapomenout. Jen tak pro jistotu jsem nalehl na domovní zvonek k paprikově hnízdečku. Teprve sprostý opilecký hlas nějakého nájemníka mi zvedl ruku z domovního zvonku, ale až po více jak pěti minutách, když mi rozzuřený muž přislíbil, že sejde dolů a udělá mi z ksichtu fašírku. Ani bych se mu nedivil, zvonek dělal ukrutný randál po celém baráku a já se navíc jízlivě chechtal zuřícímu chlapíkovi přímo do obličeje.

Přitom to bylo všechno tak krásně narýsované. Stačilo po jejich velmi pozdním příchodu na správném místě počkat, udělat pár obrázků no a mohl jsem to z úkolníčku odškrtnout. Splněno!

Nadával jsem si do pitomců a proklínal střevní neurózu, která mě donutila k neudržitelné reakci zrovna v okamžicích, kdy toho bylo nejméně zapotřebí. Plesnivej dědek zmizel i se svojí silikonovou panenkou a využil tak mojí krátkodobé indispozice, když jsem usilovně hledal skryté místo a vyhýbal se zvídavým očím zbloudilých opilců a náhodných nočních chodců. Jako naschvál se jich vynořovaly se stínů pouličních lamp přímo desítky a promenádovaly se na takových místech, na kterých by člověk možná očekával ještě tak mumii nebo bezhlavého rytíře.

Pokud by se mi to stávalo častěji, nevydělal bych si ani na teplou vodu a chcípnul hlady. Náladu mi nezlepšilo pomyšlení, že budu muset šéfovi vysvětlovat, co že mě to vlastně donutilo úkol nesplnit a pracoviště předčasně opustit. Bohužel, jen tak svalit vše na mírně prošlý vlašský salát, no, to jako výmluva dost dobře nešlo. Šéf byl pes, nebo vůl, to jak se na to pohlíželo. Neuznával žádné důvody, které by zapříčinily kiks svěřené operace. A to už jsem měl drobný vroubek od minula, když jsem zůstal viset ve výtahu jednoho interhotelu s fešnou servírkou. Už tehdy v tom šéf viděl zlý úmysl diletanta, aniž by přihlédl k bezvadně odvedené práci. Takže jistě chápete, že jsem jen nerad hledal telefonní kartu s vidinou nadcházejícího kraválu po ohlášení na dispečinku. Nakonec po delším váhání padlo rozhodnutí, že bude jistější, když nejdříve zavolám svému kamarádovi Frantkovi. Jako zručný řidič a zkušený milenec jistě touhle dobou ujížděl od nějaké té své přítelkyně. Možná jich stihnul i víc, uměl být zatraceně výkonný. A vlastně, na dispečink se můžu ozvat i kdykoliv později, ne?

Frantek přijel se zářivým úsměvem do mrazivého rána o hodinu později, než přislíbil, se slovy ’že vlastně nic neslíbil, tudíž to nestojí ani za omluvu,‘ nabral mě skoro zmrzlého a namířit si to směrem na vnitřní Prahu. Nedalo se na něj snad ani zlobit, lze-li přehlédnout omrzliny, které mi v mírném zatuhnutí zabránily uškrtit ho. A vůbec, v poslední době se Frantek choval divně, na jednu stranu jako provokativní tajnůstkář, na kterého se nedalo spolehnout, a zároveň jako chorobně lhavý slaboch, který skrýval negativní charakterové vlastnosti pod usměvavou, optimistickou fasádu. Jenomže právě na ní se ženské lepily jako mušky na mucholapku. Sakra, co na tom chlapovi viděly?

Cesta rychle uběhla, zvlášť když Frantek přidal pár veselých příběhů, o kterých se dušoval, že jsou to zážitky z jeho bouřlivého života. Všichni jsme ale věděli, že si ty povídačky přisvojil, jen aby pobavil obecenstvo a mohl se sprchovat v paprscích zájmu ostatních, lehce vyjevených posluchačů. Nedalo se mu věřit nic, ani když řekl, že je venku mráz a on by zrovna stál na ledové kře (a teďka fakt mrzlo) uprostřed ledové bouře. Ale dobře se to poslouchalo a zmrzlý člověk při jeho žvanění smíchy i roztál.

(Po 6:30) Agentura

Vyklopil mě schválně o hodný kousek dál s jedovatou poznámkou, aby se mi rozproudila krev. Musel jsem klusat zpátky po zmrazkách, v duchu toho pacholka proklínal a zároveň se vyhýbal zatuhlým psím exkrementům všude kolem. Právě v okamžiku, když jsem opatrně přecházel ulici přímo před naší budovou – a stál už-už skoro u řady zaparkovaných aut – tu se ostře přihnalo nějaké velké, bílé auto – značky bych si nevšiml, ani kdybych chtěl – a prudce zabrzdilo. Po tenoučké vrstvičce ledu se parádně sklouzlo, ale řidič dovedně smyk vyrovnal. Nato nahodil najednou zpátečku a napasoval auto přesně na přechod, kde jsem v poklusu přecházel – pardon – už stál a zíral na řidičův odvážný manévr. V ten okamžik se odvážný manévr změnil v riskantní. Brzdící auto do mě ťuklo nárazníkem, jen trošku, ale to stačilo, aby mi podjely nohy a celá moje maličkost se složila mezi auťáky. Koutkem oka jsem ještě zahlédl, jak z bílého auta vyběhl nějaký chlap v tlustém kabátě (nebo tlusťoch v tenkém svrchníku), a vběhl do stejného domu, kam jsem měl také namířeno. Druhý chlápek, řidič, vylezl pomalu a neohrabaně z vozu. Opřel se o dveře, prošacoval tlustý, ale krátký chlupatý kabát a hned si zapálil cigaretu. Vůbec si mě nevšiml! Ostatně, nic se mi doopravdy nestalo, tak co řešit? Pořádně jsem si chlapíka prohlédl. Měl nápadně velkou hlavu s velkým, hrubým obličejem v poměru k postavě, což také umocňovala placatá čepice na hlavě a podivně kostkovaná bunda navlečená na jeho buldočí postavu, kterou jsem původně považoval za krátký zimník, vyrobená z nějakého chlupatého, tlustého hadru. Prostě typický poskok.

Chodil jsem do práce rád. Ze starého domu naproti nádraží dýchalo poctivé řemeslo, ale zub času už na něm zanechal nějaké ty šrámy. Budova měla mírně omšelou, ale zachovalou omítku, a honosila se krásnými vlysy, ve kterých se schovávaly obruby vysokých dveří i rámy oken, vyrobené z masivního, tvrdého, byť dnes již notně začernalého dřeva, s nádherným, mosazným, taktéž mírně zašlým kováním. Dvoukřídlé vstupní dveře s brankou, těžké, velké, rovněž pobité tvarovanými ozdobnými hřeby dokreslovaly onoho zvláštního ducha doby, to jak na člověka dýchlo něco z doby nedávno minulé. Svůj lesk ztratily v době nedávné. Jakémusi úředníčkovi z odboru OPBH, který měl dům v socialistické správě, se vylíhnul v rudém mozečku zvrácený nápad, jak zařídit jednotný kabát většině domů v této ulici.

Práce byla svěřena do ruky anonymního neumětela (nebyl to ani amatérský řemeslník ba ani melouchář), který ve snaze splnit zadaný úkol, popatlal veškeré dřevěné obložení, zárubně a dokonce i část parapetů hnusnou, normovanou hnědou barvou, která se hned po natření začala tu a tam odlupovat. Od té doby to tak zůstalo na věčné časy.

Bezpochyby tentýž úředníček vymyslel udivující stavební úpravu tohoto domu. Hned za vraty, byl to vlastně průjezd do dvora, nechal navážkou zvýšit dlažbu do výše očí dospělého člověka a dostavět přední a zadní schodiště. Tím se původní prostor uzavřel pro auta a do dvora se muselo zajíždět přes sousední, ale úplně cizí dům. Jako bonus sem posléze nechal přemístit z nějakého jiného baráku prosklenou dřevěnou stěnu s dvoukřídlými dveřmi, které i tak zůstávaly neustále otevřené. Tyhle lítačky, no, to byla prostě paráda – jednoduchá, dílensky skvěle zpracovaná a tím pádem přepychová, se zabroušenými a pískovanými skly, zasazenými v ručně řezaných rámcích, což se dneska už nevidí. Ovšem sem se to vůbec, ale vůbec nehodilo.

Dům měl skoro v každém patře dva prostorné byty prvorepublikového stylu, kromě zvýšeného přízemí. Byt v přízemí nechal předchozí majitel necitlivým způsobem přeměnit na nebytovou prostoru. Někdo tomu říkal mezanin, někdo patro, někdo mezipatro, ale my to chápali stále jako pořád přízemí, ač destička u vchodu hlásila „Detektivní kancelář v 1. patře“. Dům neměl výtah. Po vstupu do domu se muselo vyjít na to zvýšené přízemí, projít skleněnými dveřmi a pak se rozhodnou zdali jít vpravo rovně – do šéfovy kanceláře – anebo vlevo nahoru. Kameninové schodiště se zdvíhalo a vinulo se vzhůru v oválech – mimochodem – taky nádherná práce, samá ozdobná litina a leštěná, do sebe vsazovaná dubová madla. Část bytů v patrech prošla rekonstrukcí a dalo se očekávat, že je časem zaplní movití nájemníci. V bytě, přímo nad kanceláří, prozatím bydlel náš kolega Karel Kolhaun se svým přestárlým otcem. Tenhle byt prozatím rekonstrukcí neprošel, protože to byl takzvaný půlený byt, čekalo se na administrativní rozhodnutí o spojení se sousedním půl-bytem. Karel se rozhodnutí úředníků dost obával, ale už to byl jen administrativní úkon, nic víc. Ani jsem se mu nedivil, dřív nebo později by se stejně musel vystěhovat.

Majitelem domu a kanceláře se nějakým záhadným způsobem stal Vincenc Votradovec, můj nynější šéf. Objekt koupil někdy brzy v devadesátém roce, když v hektické době odešel z vnitra a vzal si s sebou dobré informace. Domu se restituce netýkaly a závazky v katastru žádné neměl. Krátce řečeno, spolehlivě uložené peníze.

Co o něm jako šéfovi ve zkratce říct? Dříve sebejistá kádrová rezerva, nyní úspěšný podnikatel. Sem tam měl i světlejší chvilky, jako ostatní vlci. To asi tak pro začátek stačí.

Naše pracoviště (anebo místo sídla agentury) se skládalo ze dvou, nadměrně velkých, přestavěných místností s příslušenstvím. Skoro vůbec se nepoužíval původní stylový vchod na stejné chodbě za skleněnou přepážkou jakoby za rohem, tedy naproti schodišti. Za dveřmi s dokonalou mosaznou tabulkou se prošlo chodbičkou, kolem sociálního zařízení a malinké kuchyňky přímo do šéfovy pracovny, ve které trůnil za neméně stylovým stolem a blahosklonně přijímal zákazníky. Kdysi za milostivé správy OPBH, která zde asi i sídlila, nechala jakási hlava rozmazaná, prorazit další samostatný vchod přímo z vyvýšené chodby, protože dlažba se teď zvýšila k úrovni podlahy bytu, a opatřit stylově socialistickými papundeklovými dveřmi a halabala zadělanými kovovými zárubněmi. Způsob práce vypovídal podrobnosti o době nedávno minulé. Odfláknutá práce otisknutá v hrubé omítce působilo jako pěst na oko v porovnání s původní, tak decentně a při tom solidně vyvedenou omítkou z mačkaného štuku. No, hrůza.

Druhá, velká místnost, vzniklá před časem zrušením přepážek dalších tří pokojů, s milou nenávistí nazývaná soukmenovci dobytčák, sloužila jako pracoviště pro nás, osazenstvo agentury. Jelikož se zdála být šéfovi příliš velká pro kmány (to je v postatě logické, právě proto to spojoval), rozhodl se prostor sdílet se spoustou odloženého nábytku, skříní, poskládaných stolů, různých desek a dalšího harampádí. Cítili jsme se našlapáni jako sardinky v konzervě, když se nás náhodou sešlo víc. Personální kapacitu firmy omezovalo šest středně velkých kancelářských stolů, různě rozložených kolem stěn i uprostřed místnosti a zhruba dvojnásobek židlí. Počet zaměstnanců rovněž kolísal v závislosti na ziscích firmy a rozmarech šéfa. On to ovšem nazýval běžný personální pohyb. Se strohostí této místnosti kontrastovala přeplácanost jeho šéfovské místnosti. Měkká křesla, dřevem obložené stěny, mahagonový stůl a sekretář, pastelové barvy, stylová stropní světla a tak… Na ničem se nešetřilo.

Každý se ale jako sardinka necítil. Pravda, místnost se zdála sice velká sama o sobě a nebýt hrůzného nábytku, zastavěného napravo od oken, především v podobě masivních skříní, regálů a polic, tak by bylo ještě možné najít dost místa v chumlu sražených prázdných stolů pro další možné zaměstnance, které si agentura – slovy šéfa – nemohla, nebo – slovy práskaného účetního – nechtěla dovolit.

Šéf měl utkvělou představu, že všichni zákazníci budou chodit výhradně do jeho kanceláře a to tak, že hlavním vchodem, tj. těmi stylovými dveřmi, a návštěvu vždy uvede sekretářka. Procesně se to praktikovalo jináč. Velká část klientů chodívala bočními papundeklovými dveřmi přes kancelář detektivů do šéfovy pracovny nepřímo a to z praktických důvodů. Šli rovnou z chodby a nic neobcházeli. Někteří ani netušili, že za rohem je taky vchod s krásnou, mosaznou tabuličkou.

Vybraná a spolehlivá osoba měla na starosti uvádění zákazníků k šéfovi. Klient zazvonil a vzápětí musel být včas odchycen, aby nezačal bloudit a – nedej bože se – dal se do hovoru s někým z běžných zaměstnanců. To bylo přísně zapovězeno! Doprovod byl nutný, protože zákazníci bez doprovodu zhusta končili na druhé straně v rohu za úzkými dvířky, která zakrývala vchod do miniaturní koupelničky s klozetem. Takže zákazník byl protažen nejdřív vlevo kolem věšáků na skříních a pak prudce vpravo potemnělou chodbičkou, která vznikla za stěnou k sobě sražených skříní (tmavá byla proto, že na skříních byly odloženy další skříně a dotýkaly se stěn, takže snížily strop).

Teprve po této kličkované vstoupil klient do místnosti čelem k oknu s různě rozestavěnými stoly a dalšími doplňkovými kusy nábytku. Prošel místností mezi zmiňovanými stoly nás, pracovníků, a zastavil se před dalšími stylovými dveřmi od šéfovy kanceláře. No, dost složitý popis jak projít bordelem naší kanceláře, která by se už možná dala považovat za takový prazáklad open-space, ale pěkně po česku. Šéf své dveře otvíral osobně pouze při zvláštních příležitostech – například když přijímal nového člena tým, jak s oblibou říkával, anebo při rituálním zapuzení zaměstnance, který se nacházel v obzvlášť hluboké nemilosti.

K dokreslení našeho pracoviště ještě poznámka k dispečinku. Hned vedle šéfovských dveří, skoro u okna, sedával u stařičké telefonní ústředny jeden z nás, kmánů, a držel službu, když jsme – my ostatní – dřeli v terénu, na sledovačce, či u soudu – čímž se ale jen vytvářelo zdání větší serióznosti firmy, však telefonovat zvládla i sekretářka.

Jádro týmu tvořilo jen pár lidí. Kromě mé maličkosti, to byl Karel Kolhaun, který si nemohl vynachválit bydlení v místě pracoviště, a dále pak Josef Rok, zvaný Pepe, který se místa držel zuby nehty. Neměl to vlastně vůbec zapotřebí, protože tak schopného detektiva by vzaly všechny konkurenční agentury a neztratil by se ani ve státní správě. Pravidelně míval nějaké rodinné problémy a potřeboval každou korunu. A taky s námi pracoval Bartoš, René Bartoš, bývalý lampasák, který dostal vyhazov z armády kvůli chlastu. Nějak si při jakési pijatice pochroumal ruku, pořád s ní chodil po lékařích a na rehabilitace, a jeho jedinou starostí bylo, zdali bude moci salutovat. Zlí jazykové ovšem tvrdili, že se ošklivě pořezal v těžké opilosti, když se pokoušel, puzen vrozenou žravostí, otevřít bajonetem vojenskou konzervu, tzv. kádéčko[1], a které svého velitele neposlechlo. Rád se nechal oslovovat „plukovníku“ a neméně rád se zařazoval do skupiny „my zpravodajci“. Ve skutečnosti to byl nějaký podělaný bigoš s DéDéeŠ-kou[2] a o jeho vojenské hodnosti se dalo směle pochybovat (domnívám se, že neměl ani hodnost kapitána). Naši ostatní dočasní spolupracovníci, dalo by se říct brigádníci, mladí kluci s ohromnou fluktuací nebo pochybní jedinci, byli najímáni jen na zcela určitou věc. Průměrně se v průtoku pracovní síly zdrželi, kromě jednorázové práce, tak dva až tři měsíce, a to už pomalu nastávala doba, kdy se čekalo na nějaké drobné pochybení. Rituální zapuzení nastávalo po nějaké době plné urážek, osobních výpadů a po sadě konfliktních hádek, končilo magickými slovy, kterými šéf, po všem tom zbytečném vyřvávání, dal dotyčné osobě padáka. A následně byl bývalý kolega vyplacen. Prostě hodinovka, se všemi svými důsledky. To řvaní mělo jenom zamlžit pravý důvod zapuzení. Samozřejmě, že šéf nikdy upřímně neřekl, že ho pracovník sere a že ho už nechce platit.

A ještě jsem zapomněl na Hanu Outratovou, která se nějak nechtěla vžít do role sekretářky. Bývalou figurantku a fotografku se mi podařilo před půl rokem zlanařit, protože to byla kamarádka mojí ženy. Projevila se jako strašně agilní osoba, absolvovala kdejaký kurz, protože moc chtěla být dobrá detektivka a ne nějaká šuska, co vaří hlavounům kafe.

Jelikož se s rolí sekretářky nesžila, tak se na scéně objevila nějaká Franková, slečna Olina Franková. Nastoupila do firmy před pár týdny – čertví, kde jí šéf splašil – a prakticky okamžitě převzala veškerou administrativní činnost a v podstatě se začala úplně starat o faktický chod kanceláře. Prvním hmatatelným důsledkem jejího konání se stala výměna firmy, která se starala o účetnictví. Vlastně, nevzpomínal jsem si, kdy přesně Franková nastoupila, najednou tu prostě byla, jako by s námi pracovala odjakživa. Šedá, kancelářská myška. Ano – nenápadnost byla její hlavní přednost.

Já odešel z vnitra hned po revoluci, nebylo pro mne přímo tabulkové zařazení, ale pracoval jsem jako technický pracovník v podpůrných složkách kriminálky. Sice se dalo pochopit, že nejistotu doby se každý snažil překonat různým způsobem, ale já měl už plné zuby politických her na schovávanou s nadřízenými a samoúčelného vykládání staronových zákonů a obcházení služebních předpisů. A politika? To už mi vůbec nevonělo… Uživit se v mojí profesi šlo dobře kdekoliv, obzvlášť když stačilo nenápadně naznačit, že znám i něco kolem zpravodajské techniky. Jak jsem se tak rozhlížel po práci, nabídl mi známý Frantek Molků, abych s ním šel do jedné, právě vzniklé detektivní kanceláře, které v té době vznikaly jako houby po dešti, bylo to nové, do té doby zakázané ovoce…. Řekl jsem si, tak proč ne – znal jsem jejího šéfa Vincence Votradovce, který také odešel z vnitra – tak jsem věděl, do čeho půjdu. Pikantní na tom všem ale bylo, že když jsem do práce nastoupil, Frantek už tam nepracoval. Asi se neshodl s Votradovcem a ten ho obratem rituálně vyhodil. Škoda, že jsem to neviděl! Ale jak se to vlastně doopravdy událo, s tím se Frantek ani šéf nikdy nepochlubili. Asi si dali vzájemně do držky…

Namlouval jsem si, že tahle práce je jenom na chvilku. Vydělám si nějaké peníze a pak vezmu nějaké klidnější, nudné zaměstnání, tak, jak jsem plánoval s Melánií. A ač jsem to na potkání každému vyprávěl, sám jsem tomu už moc nevěřil.

Karla Kolhauna jsem jako kolegu znal už od policie, zabýval se totiž daktyloskopií a taky fungoval jako příležitostný fotograf. V poslední době měl nějaké těžkosti se svým velmi starým a značně nemocným otcem. Karel obětavě zaskakoval za kohokoliv, a patřil k lidem, kteří by na sobě nechali dříví štípat. Rád si brával noční služby při akcích, asi díky tomu, že to měl do práce tak blízko a taky, měl příplatky za noční směnu. Myslím si, že toužil po něčem jiném, chtěl fotit slavnostní chvíle, svatby, křty i pohřby a tak. Divil jsem se, že při jeho perfektní znalosti němčiny se nenechá zaměstnat u nějaké zahraniční společnosti.

Pepe Rok toho o sobě příliš nenamluvil, znali jsme se z dřívějška a myslím, že ho k práci přemluvil Votradovec, který potřeboval spolehlivou, měkoučkou osobu, která mu neodporuje a dokáže dodávat perfektní podklady pro různá soudní líčení a sestavovat důkazní materiál. Taky se spolu nikdy nehádali a Votradovec ho považoval za vzornou oporu týmu.

Zabývali jsme se většinou získáváním informací, libo-li z jaké oblasti. Rozvody, majetkové pře nebo udání a také pomluvy agentuře vydělávaly slušné peníze a jiným nešťastníkům ničily životy. V poslední době si spoustu práce objednávaly různé vznikající bulvární noviny a podobné plátky. Kolik za to šéf inkasoval, to nám nikdy neřekl, konkrétní částky se staly nejhlubším obchodním tajemstvím stejně jako ceník služeb. A vlastně, když nad tím uvažuji, tak ani klienti obvykle nevypadali jako řádní a poctiví občané. Většinou se jednalo o pochybné týpky, šéfovy kámoše, bulvární donašeče nebo opravdové nešťastníky, kteří měli pádný důvod proč k nám přijít. Smutno mi bylo z lidí, kterým se právě zhroutil vysněný život a zůstala jim jen zášť a touha po pomstě. Takovéhle zákazníky si šéf doslova žárlivě střežil.

(Po 7:20) Kancelářské svorky

Jakmile jsem vstoupil do místnosti kanceláře, všichni na mě upřeli oči. Karel, Pepe i nový kolega Petr Argemann, který se právě jakoby náhodou nachomýtnul. Slečna Franková seděla obvykle způsobně na krajíčku židle a mydlila něco do stařičkého psacího stroje.

„Copak se děje?“ zeptal jsem se zbytečně a rozhlížel se po ostatních. Bylo mi jasné, že to je klid před bouří.

„Šéf zuří. Máš k němu hned naběhnout. Na běhoun,“ střelhbitě mi sdělil milý kolega Petr, který mi jen tak náhodou vstoupil do cesty, a ustrašeně pomrkával. Až skoro šeptal, chudák! Kdybych ho už dávno neprokoukl, tak by mi ho bylo líto.

Argemann nahlásil můj neúspěch pochopitelně okamžitě a snaživě, jakmile se šéf objevil. Zaměstnán byl teprve před krátkou dobou, ale on, ve snaze se zavděčit, by i tak udělal cokoliv. Jeho oči se divně, škodolibě leskly. Asi se snažil svou zvýšenou horlivostí dosáhnout nějakého rychlejšího postupu, případně překonat zkušební dobu, ve které se ještě nacházel. Nebo se chtěl alespoň posunout na té pomyslné stupnici bezvýznamnosti od toho bezvýznamnějšího k bezvýznamnému. Nu, takhle to chodí.

Šéf své okolí notně překvapil, patrně zmítán nějakým novým, mně zcela neznámým rozmarem, když se tak časně ukázal v práci. Sám říkával, že movití klienti nechodí před jedenáctou. Tím nelze říci, že by do práce nechodil, ale, jak se říká, víkendy jsou častěji. A kdo ví, jestli tu nebyl ten chytrák celou noc. Sám jsem to zažil na vlastní kůži. Tehdy si sedl vedle mne, to jako, když jsem držel ten dispečink, a většinu služby mi omílal velmi dlouhou, oslavně nudnou přednášku a zkoušel mě z nejrůznějších předpisů a pouček, které vydatně doplňoval s vlastním, dost svérázným výkladem. Ostatní to sice neříkali, ale myslím si, že zažívali totéž v bleděmodrém.

„Měl by sis upravit paruku, vypadáš jako bys zas spadl do nějaký jímky,“ sykl na mě Pepe. Byla to sice přátelská rada, ale mně se Pepe zdál v poslední době nějak nesvůj. Ač taky nějak nedobře naladěn, přešel jsem to mlčením.

A do toho zazvonil telefon, vtíravě, ale neodbytně. Zvedl ho Karel: „Zase tu někdo chce toho uklízeče… no tak, lidi,“ houkl do místnosti. Prosmýkl jsem se dveřmi do šéfovy pracovny, ale už nebyl spěch. Petr Argemann vytrhnul Karlovi sluchátko z ruky a začal cosi drmolit, rychle ale tiše. Asi nějaký kšeftíček. Stihl jsem Petrův omluvný úsměv, snad se mi snažil naznačit, jak je mu to líto, ale já tomu nevěřil, oči měl jak lité sklo – tvrdé a netečné. Blesklo mi hlavou, že to nepatřilo mně. A do sluchátka šeptal a šeptal… jak se to říká? Co je šeptem – to je s čertem…

A šéf? Když už jsem probral skoro všechny lidičky? Nu krátce řečeno, na šéfovi bylo vidět, že je nejen zkušeným jedlíkem, ale také, že byl v nedávné minulosti úspěšná a sebejistá kádrová rezerva. Mosazná cedule na dveřích jakoby přímo vyřvávala: Tak tady, za těmi dveřmi sedím já, Vincenc Votradovec. Jak se poměry po semiši změnily, zůstalo mu za prsty několik kilogramů kompromitujících materiálů ze Sacherova období z „dokonale“ provedené skartace, které neváhal jakkoliv použít k vlastnímu obohacení, byť sám to nazýval hybnou pákou soudobé společnosti. Rád si nechával říkat „vy kolego“ a snažil se otcovsky promlouvat k nám, zaměstnancům. Běda ale, když se mu nedařilo nebo měl špatnou náladu. To se změnil v jízlivého a zlomyslného mizeru, který si nenechal ujít jedinou příležitost, aby se po někom nepovozil jako čert po koze. V tu chvíli si dokázal vzpomenout na jakýkoliv škraloup z minulosti ubožáka, který se mu dostal do spárů a náležitě mu to nechal pocítit. Obzvlášť rád využíval informace, kterých se mu dostalo od samotných nešťastníků, když v dobrém rozmaru na sebe tu a tam něco prozradili. Na tohle měl paměť jako slon!

Krátce jsem zaklepal na vnitřní obrubeň dveří a čekal, byť už uvnitř, na vyzvání – vstoupit do jámy lvové. Šéf se zdál ještě tlustější než posledně a i když byl starší než já jen o pár let, tak jsem musel škodolibě konstatovat, že na svůj věk opravdu vypadal. Rozvaloval se v koženém křesle jako prase v neckách před spařením a listoval v nějakých novinách, které právě vyndal ze štosu před sebou. Přes obroučky čtecích brýlí na mě dalekozrace pohlédl, přehlédl jako lán obilí a mě, samozřejmě, jako obvykle, trochu polilo horko. Co ten chlap vždycky tak čumí? I když jsem ten pohled znal, nebylo mi pod ním dobře. To si člověk připadal jako aguti zavřený do terária s nějakým hodně, ale hodně jedovatým hadem. Není příjemné nechat se rentgenovat bezbarvýma, vodovýma očima hned po ránu a navíc ještě s prázdným, hlady se svírajícím žaludkem – což jsem si uvědomil až teď.

Ve vedlejším křesle jsem jen tak letmo zahlédl ještě jednoho chlápka. Poznal jsem ho vzápětí podle tlustého svrchníku, přehozeného přes opěradlo. Byl to ten samý svrchník, který hbitě vyběhl před chvilkou z bílého auta před domem. Chlápek vypadal, jako když nedostane najíst. Hubenost v plandavém obleku předstíral, zkreslovala to pozice, ve které se v křesle rozvalil. Určitě jsem ho znal od vidění, jen na jméno jsem si v tu chvíli zaboha nemohl vzpomenout. To nebyl žádný šéfův týpek, ten chlap byl z jiného ranku. Trpělivě jsem čekal, až šéf začne. Třeba jako posledně – nějakým magickým zahřímáním o zpackané práci, které po několika slovech ztiší do uchem sotva zachytitelného chrapotu. To vše pak zakončí zapálením smradlavého doutníku, v jehož kouři se budu následující dlouhé minuty udit, a naslouchat samolibé přednášce o vhodném chování soukromého očka v soukromé společnosti, prokládané jízlivými výpady na mou osobu.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Zastávka na Pokloništi