Chil Rajchman

POSLEDNÝ ŽID Z TREBLINKY

Treblinka (1942 – 1943)

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Chil Rajchman for the Yiddish original text

Copyright © Editions Les Atènes, Paris, 2009

Translation © Michaela Rubešová

Design © Motýľ design 2018

Cover photo © Everett Historical/Shutterstock

Slovak edition © Vydavateľstvo Motýľ 2018

ISBN: 978-80-8164-155-8

Všetkým, ktorí nemohli prehovoriť.

Andrésovi, Danielovi

a Josému Rajchmanovcom.

„Aj keď je pravda strašná, spisovateľ ju musí povedať a čitateľ ju musí spoznať. Odvrátiť sa, zatvoriť oči, prejsť bez povšimnutia, všetko je to urážka tých, ktorí zahynuli.“

Vasilij GROSSMAN

,,Čas živých, vzácnych, jedinečných dní sa skončil: budúcnosť sa pred nami týčila sivá, bez obrysov ako neprekonateľná bariéra. Dejiny sa pre nás zastavili.“

Primo LEVI

Mapa Poľska v roku 1943

Železničná sieť severovýchodnej zóny

hlavného vedenia Poľska v roku 1943

Predhovor

„Biedne vagóny ma odvážajú na to miesto. Prichádzajú zo všetkých strán: z východu a zo západu, zo severu a z juhu. Cez deň, rovnako ako aj v noci. V každom ročnom období: na jar, v lete, na jeseň, v zime. Vlakové súpravy tam prichádzajú nepretržite, bez problémov, a Treblinke sa každým dňom darí čoraz lepšie. Čím viac ich príde, tým viac ich Treblinka dokáže pohltiť.“

Hneď na začiatku tohto svedectva napísaného v jidiš, v rodnom jazyku autora, sa jeho „ja“ stráca v šialenej nepretržitej kolóne prichádzajúcich a odchádzajúcich vlakov, ktoré idú na miesto spoločného osudu: do Treblinky. Do továrne na smrť dovážajú obrovské množstvo bytostí, ktoré sú ňou okamžite pohltené.

Chil Rajchman bol jedným z mála, ktorí prežili. Po povstaní tábora 2. augusta 1943, po jeho druhom narodení, ako tomu hovorí vo svojom svedectve^1, putoval zo skrýše do skrýše, pričom tá posledná sa nachádzala vo Varšave. Zatiaľ čo vojna stále pokračovala, zaznamenával si do zošita príbeh svojich desiatich mesiacov, ktoré strávil v Treblinke. Tento text teda patrí do kategórie zhustených a mimoriadnych textov, ktoré boli vytvorené v tieni smrti, pretože vojna sa ešte neskončila, a zachytávajú udalosti, ktoré sú výzvou pre ľudskú predstavivosť.

Dostali sa k nám ďalšie dva podobné texty. Autorom prvého je Calel Perechodnik, ktorý bol židovským policajtom v gete v Otwocku, v mestečku vzdialenom niekoľko kilometrov od Varšavy, unikol „likvidácii“ geta, po dlhom putovaní sa skryl v „árijskej“ Varšave a vo svojom úkryte napísal dielo v poľskom jazyku, ktoré vyšlo pod názvom „Som vrah?“. Autorom druhého je Simha Guterman^2, ktorý unikol so svojím synom „likvidácii“ plockého geta. Po čase napísal svoje pamäti, ktoré po kúskoch skrýval po ceste do Varšavy. Simha Guterman a Calel Perechodnik zahynuli počas povstania v meste.

V týchto troch textoch autori ustupujú do pozadia pred tým, čo chcú opísať. Sila a surovosť diela, alebo to, že autori všetko vykresľujú nezaujato a bez prikrášľovania, sa dá vysvetliť len tým, že nevedeli, či to naozaj prežijú. Okrem toho sa snažili zachytiť vlastný obraz a vyvolať sympatie, či súcit.

Chil Rajchman uchovával toto svedectvo najprv v Poľsku, potom na svojich emigračných cestách, ktoré ho zaviedli do Montevidea, či Uruguaja, kde si založil rodinu a pracoval. Snažil sa ho zverejniť? Určite nie. Chil Rajchman, rovnako ako jeho kamaráti, po mnohých rokoch svedčil v USA a neskôr aj v Jeruzaleme v procese proti Ivanovi Demjanjukovi^3. Spoznal v ňom Ivana Hrozného, ktorý prevádzkoval plynové komory v Treblinke. V Uruguaji sa stal významnou osobnosťou, pretože bol tým, ktorý prežil. Až dnes je však možné si o ňom prečítať.

Desivá krása a sila tohto krátkeho príbehu spočívajú vo svojskej zmätenosti textu, ktorý nám rozpráva o živote v Treblinke, pričom ho však nerušia iné svedectvá, ani vedecké poznatky. Muži neustále utekajú a sú bičovaní, strihajú ženám vlasy, mŕtvolám vytrhávajú zuby, zas bežia a nosia telá v určitom štádiu rozkladu. V texte Rajchman používa len zopár mien: Kurt Franz a, samozrejme, jeho pes Bari; Mathias pre esesáka Arthura Mathiasa; niekoľko obľúbených jidiš priezvisk. Z esesákov urobil „vrahov“. Muža, ktorý prišiel vylepšiť kremáciu tisícok zhnitých ľudských tiel, vynašiel dômyselný systém roštov z koľajníc a ktorého identitu väzni nepoznali (pravdepodobne Herbert Floss), ironicky nazýva „umelcom“.

V texte nie je ani veľa dátumov. Nájdeme tam len dátum vzbury, 2. august 1943, ktorá spôsobila smrť mnohých ľudí, ale niekoľkým stovkám väzňov, ktorí sa vtedy nachádzali v tábore, umožnila útek. Mnohých pri tom zabili. Väčšinu z nich po veľkom boji znova zajali. Len niekoľko desiatok po vojne ešte žilo.

Aby sme sa o autorovi dozvedeli viac, museli sme čerpať aj z iných zdrojov^4, nielen z jeho knihy. Chil Rajchman sa narodil 14. júna 1914 v poľskom meste Lodž. Až do vojny tam žil so svojím otcom, troma sestrami a dvoma bratmi. Jeho matka umrela v roku 1931. Lodž sa nachádzala vo Wartherlande. Táto východná časť Poľska sa pripojila k Nemecku a stal sa z nej Litzmannstadt. Jednému z bratov sa podarilo ujsť do časti Poľska, ktorú spravoval Sovietsky zväz, a vojnu prežiť. V októbri 1939 odišiel Chil so svojou mladšou sestrou – staršia sa vydala – do Pruszkowa, ktorý bol vzdialený dvadsať kilometrov od Varšavy a nachádzal sa v Generálnom gouvernemente^5. Zvyšok rodiny zostal v Lodži a čoskoro všetkých uzavreli v gete. Chil strávil nejaký čas na nútených prácach, zatiaľ čo jeho sestru poslali do varšavského geta. Keď bola pruszkowská pracovná brigáda rozpustená a všetkých židov poslali do geta, stretol sa tam so svojou sestrou.

Nevieme ako, ani kedy sa mu to podarilo, ale zaobstaral si doklady a so sestrou sa dostali do mesta Ostrow Lubenski, ktoré leží tridsať kilometrov severovýchodne od Lublina. Na čas, ktorý strávil so sestrou, spomína ako na život bez utrpenia, keď nepoznal, čo je to hlad. Až do chvíle, keď sa Nemci rozhodli, že toto územie musí byť Judenfrei, bez židov. Spolu so sestrou a všetkými židmi z okolitých mestečiek ho odviezli do Lubartowa.

A práve vtedy sa začína tento príbeh: „Biedne vagóny ma odvážajú na to miesto.“ Tým miestom je Treblinka, o ktorej dovtedy nič nevedel.

* * *

Chil Rajchman prežil treblinské peklo, ak použijeme názov knihy Vasilija Grossmana, ktorú preložili do francúzštiny a vydali v roku 1945. Grossman pracoval ako vojnový korešpondent pre sovietsky časopis a spolu s Ilijom Erenburgom napísal Čiernu knihu, v ktorej sa nachádzajú svedectvá o vyvraždení židov Sovietskym zväzom. Treblinské peklo je kniha, ktorá sa zaoberá Treblinkou od roku 1944. Sú v nej svedectvá, ktoré sám zozbieral, ale aj písomné vyhlásenia zozbierané Komisiou pre vyšetrovanie nemeckých zločinov v Poľsku^6. Autor nám poskytuje pôsobivý opis všetkých miest, kam prišiel v septembri v roku 1944. „Na východ od Varšavy, na brehoch Západného Bugu, sa rozprestierajú piesky a močiare, husté ihličnaté a listnaté lesy. Na tejto biednej zemi je len málo miest a človek sa vyhýba úzkym cestám, kde mu noha môže zapadnúť, kde sa koleso skoro celé zaborí do hlbokého piesku.“ Tam, na siedlickej železnici, šesťdesiat kilometrov od Varšavy, neďaleko malkinského uzla, kde sa stretávajú železničné trate z Varšavy, Bialystoka, Siedlic a Lomza, sa nachádza malá vidiecka treblinská stanica. Je to jednotvárna krajina, „borovice a piesok, piesok a borovice, sem-tam trsy vresu, vysušené húštiny, pochmúrna stanica, železničný uzol (...), jednokoľajná odbočka vychádza zo stanice, zachádza do lesa medzi borovice, ktoré ju zvierajú z oboch strán. Táto odbočka vedie k lomu s bielym pieskom, ktorý sa používa na priemyselné a mestské stavby.“ Nachádza sa na „prázdnom a takom neúrodnom mieste, že sedliaci sa ho vzdali ako púšte uprostred lesa. Na niektorých miestach je zem pokrytá machom. Tu a tam vidíme obrysy biednej borovice, z času na čas križuje oblohu kavka alebo strakatý dudok. Tieto spustošené miesta boli vybrané so súhlasom Reichsführera^7 SS Heinricha Himmlera, aby sa stali takým obrovským pohrebiskom, aké ľudstvo ešte pred týmito krutými dňami nevidelo, dokonca ani v dobách primitívnych barbarov.“

Treblinský tábor bol postavený v júni 1942 vo vzdialenosti dva kilometre od pracovného tábora, ktorý postavili v roku 1941. Bola to izolovaná zóna minimálne sto kilometrov severovýchodne od Varšavy. Tábor uviedli do prevádzky v júli 1942. Najprv tam privážali len židov z varšavského geta, ktorých „zlikvidovali“ skôr, ako tam začali prichádzať vlaky z celého Generálneho gouvernementu. Neskôr tam dorazili aj iné vlaky, napríklad s Bulharmi zo Solúnu.

Do Treblinky priviezli 700 000 – 900 000 židov^8 a s nimi aj všetko, čo ešte vlastnili: oblečenie, pracovné nástroje, šperky, peniaze, potraviny.

Zopár mladých mužov (spolu s niekoľkými ženami) po príchode pridelili k „pracovným Kommandos“ tiež nazývaným „židovské Kommandos“. Ich úlohou bolo spracovať obrovskú hromadu majetku a tiel. Medzi nimi bol aj Chil Rajchman, ktorý strihal ženám vlasy, ako Abrahám Bomba^9 vytrhával mŕtvym zuby, vytváral balíky s oblečením, prenášal telá.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Predhovor