Camille Pagán

FOREVER IS THE WORST LONG TIME

Copyright © 2017 by Camille Pagán

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com,

in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

Translation © 2018 by Andrea Vargovčíková

Cover design © 2018 by Soňa Šedivá

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

Z anglického originálu

(Lake Union Publishing, Seattle 2017) preložila Andrea Vargovčíková.

Redigovala Nicola Šerfelová. Korigovala Silvia Zubeková.

Obálku navrhla Soňa Šedivá.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a.s., Bratislava v roku 2018 ako svoju 1340. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-6296-6

Pre Xaviho, ktorý by sa potešil, keby bola táto kniha o drakoch.

V živote nás môžu postretnúť dve tragédie. Prvá, keď nedostaneme to, po čom túžime.

Druhá, keď to dostaneme.

SOKRATES

1

~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~

„Tento príbeh sa skončí zle,“ vyhlásila tvoja mama. „Som iba na prvej kapitole, ale už mi je to jasné.“

Bola jar v roku 1998 a práve som prišiel k Robovi. Tvoja mama ležala na pohovke s nosom zaboreným do knihy, spoza ktorej vykúkali iba zlatohnedé vlasy vyčesané do strapatého drdola. Zaliata lúčmi popoludňajšieho slnka pôsobila ako bytosť z iného sveta – ako anjel. Toto mi vtedy napadlo. Samozrejme, ešte som netušil, že to bude tvoja mama. Vtedy som ju videl po prvý raz.

„Veď to všetky, nie?“ zavtipkoval som, skrývajúc nervozitu. Rob ma síce varoval, že má u seba priateľku, očakával som však typickú krásku, ktorá vie, čo sa patrí, preto vstane a pozdraví toho, kto vošiel do miestnosti. Teda taký typ ženy, s akým Rob vždy chodil.

Položila si knihu na brucho. Zahľadela sa na mňa, ale nezdalo sa mi, že by ma odhadovala. Skôr sa na mňa dívala, akoby ma už poznala. „Ale áno,“ súhlasila. Nevstala. „Veru tak.“

„Tak načo sa nad tým vzrušovať?“ mávol som rukou a ukázal na knihu od Wallacea Stegnera Prechod do bezpečia (niekedy si ju prečítaj). Čakala ma štátnica z tvorivého písania a v tom období som mal vo zvyku klásť rečnícke otázky, zvlášť o knihách.

„Lebo život bez zármutku nejestvuje,“ zdôvodnila, spustila nohy z pohovky a vzpriamila sa. Kniha jej padla priamo do lona. „Tak je to. Bez neho by nám na ničom nezáležalo.“ Hľadel som na ňu s otvorenými ústami a pokúšal sa sformulovať aspoň polointeligentnú odpoveď. Chvalabohu, do obývačky vkročil Rob.

„Vidím, že s Louisou si sa už zoznámil,“ usmial sa naširoko. „James, toto je Lou. Lou, toto je James.“ Prešiel k pohovke a prehodil si Lou cez plece. „Mám obrovskú novinu, kamarát,“ vyhŕkol. Lou hompáľala nohami vo vzduchu.

„Držím budúcu pani Loganovú. Pred dvoma dňami sme sa zasnúbili.“

Lou zapišťala a on ju jemne položil na zem.

„Ty sa ideš ženiť? To nie je možné!“ zachripel som. Nikdy som sa nesprával ako pohoďák a ani teraz sa mi to nedarilo. Stretnutie s tvojou mamou bolo ako pád meteoritu. Jeho pravdepodobnosť sa takmer rovnala nule, napriek tomu sa to stalo: a táto neuveriteľná udalosť zanechala po sebe poriadny kráter.

„Ale je,“ odvetil.

Rob bol kus chlapa a Lou taká drobná, že by ju človek poľahky strčil do vrecka. Keď ju chcel pobozkať, musel sa k nej skloniť. Stretli sa im pery a ja som sa naježil, akoby som sa stal svedkom ohavného zločinu a nie prejavu zamilovaných dvadsiatnikov.

„Hm.“ Blúdil som pohľadom po miestnosti. Kiežby tu bol niekto, kto by so mnou súcitil. Mykol by plecami: „Šialené, čo?“

Bolo mi na umretie.

Zhlboka som sa nadýchol – človeče, James, správaj sa ako človek s funkčným predným mozgovým lalokom – a silene som sa usmial. „A to odkedy?“

Prečo som sa to dozvedal až teraz? S Robom sme sa priatelili od štvrtej triedy. Vedel som o ňom všetko, aj to, že síce chcel mať manželku, deti a dom s bielym plotom, ale nie skôr ako pred štyridsiatkou a s miliónmi na účte.

Keď mi však pred mesiacom telefonoval, že s niekým vážne chodí, a preto by som mal zdvihnúť svoj úbohý zadok (prepáč to vyjadrovanie, ale takto to naozaj povedal; kým dočítaš túto knihu, spoznáš kopu jeho nadávok, ktorými ma častoval iba on) a priletieť do New Yorku, aby som sa s ňou zoznámil, pochopil som, že sa zamiloval.

Jeho pozvanie mi prišlo vhod, aspoň som mal dôvod na chvíľu zanechať písanie, do ktorého som sa v skutočnosti až tak neponoril, ak nerátam tridsaťdva vysokoškolských esejí z tvorivého písania, ktoré som mal vytriediť (minimálne päť z nich budú aspoň sčasti plagiáty). Očakával som však uvoľnenú atmosféru a neformálne zoznámenie. Nie oznámenie o svadbe.

Rob objal Lou okolo úzkych pliec a ona sa naňho rozžiarene pozrela. „Je to trochu unáhlené, uznávam,“ pokračoval. „Ale keď vieš, že je to tá pravá, načo čakať, no nie?“

„Rozhodne,“ súhlasil som.

Keď sa však Lou ku mne obrátila, vedel som, že niečo je úplne inak, ako to Rob opisuje. Lou sa v mojom dlhoročnom priateľovi poriadne sekla.

„Konečne mám pri sebe oboch svojich najbližších,“ vyhlásil. „Poďme to niekam zapiť.“

Rob vyštudoval Virginskú univerzitu už za tri roky a po nej študoval obchod na Kolumbijskej. Vzápätí získal dobre platenú pozíciu vo veľkej medzinárodnej banke, ktorá dnes už neexistuje. V tom čase dokonca aj on šípil, že spoločnosť, pre ktorú pracuje, nie je celkom bezúhonná, nikto z nás však netušil, že zarába na rúcaní snov svojich klientov.

Lou si pritiahla Roba. „Nie, nie, som skôr za niečo zábavné a nenútené,“ odporovala. „Zábavné a nenútené, nie, Jim? Máš rád Talianov?“

Veruže áno, v duchu som sa však zaoberal oslovením Jim. Takto ma nikto nevolal, nebolo to moje meno. A predsa sa ním práve stalo, aspoň pre Lou.

„Iste, prispôsobím sa,“ pritakal som a myslel som si: Môžeš ma oslovovať hoci aj Larry alebo Pookums, ak sa ti to páči, a ja dychtivo zareagujem. Klíčilo vo mne niečo nádherné. Alebo hrozné, to závisí od uhla pohľadu. Možno oboje. Nemal som prečo závidieť Robovi ani si všímať neskutočnú príťažlivosť jeho snúbenice, i keď som sa čudoval, ako sa tí dvaja vôbec dali dokopy. Bol som jeho najlepší priateľ a tak som sa mal správať – k nim obom.

Odložil som kufor do kúta v obývačke a utekal do kúpeľne skontrolovať, či nesmrdím po letiskových pisoároch. Obliekli sme si bundy a vyrazili von.

S Robom sme mali čo robiť, aby sme s Lou držali krok. Na niekoho s takými krátkymi nohami kráčala neuveriteľne rýchlo. Zastavili sme sa v obchode s alkoholom – v tých časoch nepredávali víno na každom rohu, dokonca ani v New Yorku – a kúpili si nechladené šampanské a červené víno. Potom sme zapadli do reštaurácie na Avenue A pri Jedenástej ulici. Vyzeralo to tam, že stačí jedna hygienická kontrola a majú po chlebe, Lou nás však presviedčala, že na ich ručne robených cestovinách si rozhodne pochutnáme.

„Kde ste sa spoznali?“ vyzvedal som, len čo sme sa usadili k stolu pre štyroch.

„Je to celkom vtipné,“ ozval sa Rob a otočil sa k Lou. Zasmiala sa. Jej hlboký, hrdelný smiech odporoval zvonivému chichotaniu, ktoré som očakával vzhľadom na jej zapišťanie, keď ju Rob držal dolu hlavou. „Bola som v Starbuckse na Astor Place.“ (Áno, aj za čias dinosaurov jestvoval Starbucks, hoci sa možno aj ten zaradí medzi vyhynuté organizmy, keď budeš toto čítať.)

„A ja som do nej vrazil…“ doplnil Rob.

„Skôr sa vybral ku mne vzdušnou čiarou, keď ma zbadal…“

„Jasné, zbadal som ju pri bare, a tak som sa za ňou vyrútil.“

„Ach, takže náhodné stretnutie,“ konštatoval som.

„Kdeže,“ oponovala Lou. „Bolo to oveľa romantickejšie. Takmer ako zásah osudu, naozaj.“

Začervenal som sa. Nechcel som ich príbehu lásky uberať na romantike, ale zatiaľ ma zvlášť nenadchol. „Dobre, takže zásah osudu. Pokračuj.“

Okamžite sa upokojila. „Práve som čítala Nerudu,“ pokračovala. (Básnik milostných veršov, no samozrejme, pomyslel som si.) „A Rob sa na mňa pozrel a predniesol: ,Predtým, ako som ťa začal ľúbiť, láska, nič mi nepatrilo.‘ Tak som mu dovolila kúpiť mi druhú kávu.“

Odolával som nutkaniu vysmiať sa Robovi, ktorý bol sám so sebou očividne spokojný. „Tak Neruda? A ja že si skôr na prípadové štúdie.“

„Som vzdelaný muž,“ protestoval.

„Áno, pán manažér, ja viem. Len naznačujem…“

„Že nepoznám poéziu?“

„Tak nejako. Zrejme si sa naučil naspamäť nejaký verš či dva, aby si robil na ženy lepší dojem.“

Rob položil Lou ruku na plece. „To nepopieram. Ale pre mňa už žiadne iné ženy neexistujú. Iba Lou.“

„Na druhý deň sme šli na rande,“ pokračovala Lou.

„A na ďalší týždeň sa ku mne nasťahovala,“ dodal Rob, zjavne hrdý na status spolubývajúceho.

Lou si pod stolom zmotala nohy takmer do tvaru praclíka a vysoko zdvihla hlavu. Z jej postoja vyžarovala bezhraničná elegancia, akú som hádam u žiadnej ženy nevidel, a keby aj, neobdivoval som ju. Nanešťastie, z Lou som nedokázal spustiť zrak. Musel som rozvíjať rozhovor, inak som riskoval, že ma zaradí do kategórie čudných priateľov svojho snúbenca, ktorých treba iba tolerovať, minimálne na víkend. „Si tanečnica?“ opýtal som sa nepresvedčivo.

Usmiala sa. „Kiežby! Jim, tanec je drahý koníček. Mama na nič podobné nemala peniaze.“

Skĺzol som pohľadom na jej karamelovohnedý sveter. Na niektorých miestach boli hrčky, na iných sa priadza už stenčila. Vyzerala síce štýlovo, na druhej strane, zrejme by si ho neobliekla, keby mala poruke novší. „Prepáč,“ ospravedlnil som sa.

„To nič. Polichotilo mi, že si si to o mne myslel. Som poetka.“

Upokoj sa, rozbúšené srdce! Oznámila to štýlom, akoby bola minimálne anglická kráľovná. Už som spomínal, že v tom čase som sa pokúšal napísať knihu, a preto bola každá žena, ktorú som poznal, spisovateľka. Mnohé z nich sa venovali práve poézii. Ani jedna z nich sa však takto nepredstavila.

„Si magisterka umenia?“ zaujímal som sa.

Zasmiala sa. „Och, Jim. Nie, nie, nie. Pracujem v podateľni v literárnej agentúre a sedem hodín denne triedim ambície iných ľudí.“

„A čo robíš počas ôsmej hodiny?“ zareagoval som pohotovo. Pravdupovediac, rád by som sa dozvedel, čo robí dvadsaťštyri hodín, ale nebolo by múdre vyzvedať sa.

Zaškľabila sa. „Plačem v kúpeľni.“

Hrdá poetka plače v kúpeľni. Táto žena bola plná protikladov a vyvolávala vo mne vír emócií. Skúšal som si predstaviť ošetrenie koreňového kanálika v zube bez anestézie, aby som sa v myšlienkach stále netočil okolo Lou.

„Už to nepotrvá dlho,“ ozval sa Rob. Na chvíľu mi napadlo, že má na mysli moje pocity, ktoré hádam zakrátko odznejú. To by bol asi najlepší scenár. Vzápätí som však pochopil, že hovorí o Louinej práci v agentúre. „Čoskoro bude môcť zostať doma, celý deň písať a robiť iba to, čo sa jej páči.“

Čašník odzátkoval fľašu červeného vína a nalial nám. Poriadne som si odpil, potom zasa a zasa. „Koľko máš rokov? Dvadsaťpäť?“ opýtal som sa Lou. S Robom sme mali presne toľko, a tak som predpokladal, že aj Lou.

„Dvadsaťdva,“ opravila ma a siahla po pohári. Spoza neho sa na mňa pozrela a srkla si. „Minulú jar som skončila školu.“

Dvadsaťdvaročná žena sa mi zdala primladá na to, aby sa stala spisovateľkou na plný úväzok, vtedy som však mal o písaní veľmi zvláštne predstavy.

„Takže chvíľu budeš písať básne a chvíľu piecť ako Sylvia Plathová?“ podpichol som ju.

S Lou sme sa zachichotali, no Rob sa zamračil. „A nespáchala náhodou samovraždu?“ zachripel.

Lou mu položila ruku na rameno. „Miláčik, to je spisovateľský humor.“

„Zabudla si na moju ťažkú trapasitídu?“ opýtal sa Rob.

„Myslíš, že sa to stáva len tebe?“ zahriakla ho Lou. „Pred dvoma týždňami mi do podateľne zavolal šéf a ja som sa s ním úplne automaticky rozlúčila slovami ,Ľúbim ťa‘.“

„Paráda. Už si sa niekedy zachoval ako kretén, ktorý slepcovi povedal, aby sa trochu pozeral okolo seba, keď kráča po ulici, ako ja minulý týždeň?“ pridal som sa.

Rob, ktorý sa napokon rozosmial, dodal: „Ba horšie. Išiel som po Šiestej avenue a zbadal som Jess a Aidana. Tak som zakričal: ,No čo je, vy kreténi?!‘ Až keď som uvidel ich výraz, došlo mi, že sú to úplne neznámi ľudia!“

„To fakt?“ zakvílila Lou.

„Veru áno!“ potvrdil a všetci traja sme vybuchli do smiechu. Rehotali sme sa tak, až sme zavýjali, chytali sme sa za bruchá a slzy nám tiekli z očí. V takýchto chvíľach je človek neuveriteľne šťastný, že žije na planéte v rovnakom čase ako ľudia, ktorých má rád. Utrel som si oči a pozrel sa na Lou. V duchu som jej ďakoval za to, že tak pohotovo upokojila situáciu.

„A čo ty, Jim?“ vyzvedala sa Lou neskôr. Presunuli sme sa do malého baru, kde hrali džez, a čakali, kým Rob donesie drinky (na jeho účet, ako vždy, prvú rundu platil on).

„Rob spomínal, že aj ty si spisovateľ.“

„Som,“ súhlasil som, hoci nie tak presvedčivo ako ona.

„Čo píšeš? Romány?“

Prikývol som. „Tie mám rád. Hádam sa zamestnám ako učiteľ, aby som mal z čoho žiť.“

Prebodávala ma takým intenzívnym pohľadom, až som si myslel, že mi ostalo pesto medzi zubami. „Podľa Roba si šialene bystrý, ale tuším si aj celkom praktický. To sa mi páči.“

V rozpakoch aj polichotený som mykol plecami. „To by si mala povedať môjmu otcovi. Stále dúfa, že zo mňa bude strojný inžinier.“

Zasmiala sa a od Roba, ktorý sa práve vrátil, si vzala pohár červeného vína plný po okraj. „Prečo by mal človek byť niekým len preto, lebo to niekto iný chce? To je mrhanie životom, nie? Jim, mám pocit, že si skvelý presne taký, aký si.“

Neodpadni, neusmievaj sa, nemysli na to, ako ju bozkávaš, napomínal som sa. Strčil som nos do pohára s vínom, ktorý mi Rob pred chvíľou podal.

Lou netušila nič o mojej úzkosti a na chvíľu ma zamestnala rozhovorom o knihách, oboch sa nás vypytovala na detstvo a na to, ako sme sa stali priateľmi. (V skratke: Na základnej škole ma raz poobede na ihrisku udrel, a ja som mu to nevrátil, hoci som plakal, a možno ani nie, nepamätám si. Oboch nás nechali po škole. Pár ráz sme v škole spoločne umývali podlahu – veru tak, za našich čias sa deťom nezakazovalo pracovať, v skutočnosti sa to odporúčalo. Vtedy sme zistili, že obaja dokážeme citovať deväťdesiat percent obsahu epizód Hviezdnych vojen IV a V a navyše nás delí od seba iba sedem panelákov. Ako sa hovorí, zvyšok je história.)

Bar bol dobrá voľba. Niektorí sú v alkoholickom opojení hluční, ja, naopak, trpím narkolepsiou. Preto som po návrate do Robovho bytu okamžite zaspal na pohovke. Ani som nestihol myslieť na Roba a Lou, ktorí sa utiahli do spálne. Ráno som sa zobudil na hrmot vychádzajúci z kuchyne. Rachotil Rob, Lou som nevidel.

„Cez víkendy vstáva skoro a píše,“ vysvetlil Rob pri príchode do obývačky a zodpovedal tak moju nevyslovenú otázku. Zvieral v ruke šálku kávy a oči mal rovnako kalné ako ja. Zrazu však ožil. „Tak čo povieš?“ opýtal sa a sadol si na koniec pohovky. „Čo si o nej myslíš?“

Myslel som na to, že v Ann Arbore chodím s najrozkošnejšou ženou na svete – volala sa Kathryn Pierceová – a že keď sa vrátim domov, budem to s ňou musieť skončiť. A to preto, lebo som práve zistil, aká prázdnota je vo mne a tá „najrozkošnejšia žena“ ju nikdy nevyplní.

„Lou je skvelá, Rob.“

Prehrabol si vlasy. „Naozaj si to myslíš? Nemala to v živote ľahké a napriek tomu ju to nepoznačilo. Bože, je fakt taká úžasná?“

Vybavil som si Louine mandľové oči, ktoré v určitom svetle nadobúdali zelenkavoorieškovú farbu, v inom zasa hnedú. Pomyslel som na jej zlatú hrivu, neuveriteľne malé zápästia a ružové ústa. „Hej,“ pritakal som.

„Mám pocit, akoby som vyhral v lotérii.“

„To hej. To ti verím.“

„Pôjdeš mi za svedka?“

Svadba. Samozrejme, bude svadba. Pozrel som naňho prižmúrenými očami. „Kedy nastane deň D?“

Zamračil sa. „Záleží na tom?“

Ešteže sa ozvalo moje svedomie. V rýchlosti som skladal vety. „Samozrejme, že nie! To bola hlúpa otázka. Je jedno, či sa oženíš na Nový rok, alebo na moje narodeniny. Prídem a bude mi cťou byť tvojím svedkom.“

„Super, James.“ Rob sa napil kávy a zahľadel sa na mňa.

„Si mi ako brat, ba ešte viac. Nik ma nepozná tak ako ty, a ak stojíš pri mne, znamená to, že som sa rozhodol správne.“

„Presne tak,“ prikývol som. Kiežby sa v tej pohovke skrýval portál, cez ktorý by som sa presunul do minulosti alebo do budúcnosti, alebo kamkoľvek, kde neponesiem na pleciach ťarchu hrozného klamstva, ktorého som sa mal dopustiť, a všetkých ostatných lží, ktoré nevyhnutne nasledovali. „Už sa teším.“

V tých časoch bol internet novinka a ja som nemal počítač, nehovoriac o mobile, s ktorým by som zabíjal čas. A tak keď som sa v nedeľu večer vzniesol v lietadle nad La Guardiu, pátral som v pavučinami opradených kútoch svojej mysle po pár veršoch, ktoré som čítal ešte na vysokej škole.

Lietadlo už pristávalo na detroitskom letisku, keď som si konečne spomenul. Takisto boli od Nerudu, ale z úplne inej básne:

Ľúbim ťa ako miesto, kam vedie tajná stopa, ako vec medzi tieňom a dušou.

Len pokračuj, ty trápny blázon, pokarhal som sa, len čo sa mi v mysli znova vynorila Louina oslnivá tvár. Vedel som – tak ako vieš, že žiješ, len čo sa ráno prebudíš –, že Lou sa stane dôležitou súčasťou môjho života a nielen ako Robova manželka.

Bola to však ozajstná láska? Alebo som si Lou jednoducho postavil na piedestál a idealizoval ju bez ohľadu na to, čo je správne a rozumné, a to dalo voľný priechod láske? Neschádza mi to z mysle. Ak by som sa vtedy rozhodol inak, napríklad by som Robovi povedal, čo si naozaj myslím o jeho svadbe, aj tak by si Lou vzal. Jediný rozdiel by bol, že by som sa mu – im obom – vzdialil a všetko, čo by nasledovalo, by bolo iné. Priznávam, takúto verziu si nedokážem ani len predstaviť, i keď nasledujúce roky boli dramatické.

Isto vieš, že tu sa tento príbeh nekončí.

2

~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~

November 1998

„Ty otravný rypák, si si istý, že si naozaj pripravený?“ skríkol som na Roba. Nachádzali sme sa v pochybnom bare, kde sme sa zišli na jeho rozlúčku so slobodou.

Bol týždeň pred Dňom vďakyvzdania a Rob s Lou sa prišli vziať do Michiganu. Lou mala rodinu roztrúsenú po celej krajine a tvoja stará mama – ustarostená žena, no i tak mi je ľúto, že si nemala šancu spoznať ju – vyhlásila, že v inštitúciu manželstva už neverí, a odmietla sa zúčastniť na svadbe. Preto sa obrad aj hostina konali v Robovom a mojom rodnom meste a z väčšej časti ich hradil Rob, ktorý už vtedy zarábal trikrát viac než jeho otec.

Očakávalo sa, že ako Robov svedok zorganizujem preňho a ostatných chlapov večer plný neviazanej zábavy. Partiu tvorili jeho priatelia z vysokej školy, bratranec Justin a náš najbližší priateľ z detstva Jason, ktorého každý volal priezviskom Wisnewski.

Práve sme dorazili do tretieho podniku a ja som robil to, čo mnohí svedkovia predo mnou: ubezpečoval som sa, že ženích je naozaj pripravený pripútať sa k svojej milovanej a stráviť s ňou zvyšok života.

Mnohí sa vezmú ako dvadsiatnici a vyjde im to. Lou mala dvadsaťtri a Rob dvadsaťšesť rokov, napriek tomu pôsobili tragicky mlado. Nešlo len o to, že môj nestranný úsudok kalila pochybná túžba. Ale aj o to, že Lou akoby stelesňovala vyvrcholenie Robovej krízy štvrtiny života, nie ozajstnú partnerku na jeho dospelý život. Rob odjakživa uprednostňoval vysoké, atraktívne dievčatá, ktoré hrali tenis a lakros a letá netrávili v mieste svojho bydliska. Pýšili sa dokonale bielymi zubami a mali alebo získavali ďalšie a ďalšie tituly, ktoré zamýšľali využívať iba dovtedy, kým nezačnú produkovať kŕdle dokonalých potomkov. Lou bola drobná, bez peňazí a… jednoducho úplne iná než tieto ženy. Ako si mohol byť Rob taký istý, že ona mu bude stačiť po zvyšok života?

„Nikdy v živote som si ničím nebol taký istý, ty čurák,“ zabrblal Rob, ktorého už počastovali aj jeho kamoši, svalnatí géniovia, ktorí prileteli z Manhattanu a Bostonu.

„Paráda,“ zhodnotil som. Hrozilo mi, že ako jediný ostanem triezvy, preto som zamával na barmana, ktorý sa pozrel mojím smerom a prijal objednávku od ženy stojacej za mnou. Znova som sa zadíval na Roba, ktorému medzitým zvlhli oči. Ešte nikdy som ho nevidel plakať. Nevedel som, ako reagovať, preto som iba nemo prikyvoval ako idiot.

„Dúfam, že aj ty raz nájdeš niekoho, s kým sa budeš cítiť tak, ako ja s Lou,“ dodal a prevrátil do seba pivo.

Najradšej by som jedovato odsekol, pochopil som však, že hovoríme o jeho nastávajúcej a mojou úlohou je vydržať to s ním a pomlčať o tom, že sa mi večera vracia do hrdla. (Smiešne, nie? Správanie zamilovaných ľudí nám pekelne lezie na nervy, a predsa sa správame rovnako, keď sa aj my do niekoho zbláznime.) Tak či onak, už som si na jeho reči zvykol. Rob nezabudol zahrnúť do každého telefonátu novú historku o tom, aká je Lou bystrá a oslnivá, každý e-mail obsahoval informácie o ich najčerstvejších zážitkoch.

„Na lásku,“ povedal som Robovi a zdvihol prázdny pohár.

„Na lásku!“ zahulákal Wisnewski.

Rob sa naňho opito usmial. Chvalabohu, i keď mal oči stále vlhké, už nehrozilo, že mu z nich nakvapká sentimentalita do piva. „Chlapci, a aby ste si mysleli… kedy. Na lásku,“ bľabotal nezrozumiteľne, vyznelo to skôr ako nalaku. Otočil sa ku mne. „Ako sa má Karen?“

„Myslíš Kathryn?“

„Hej!“ vyštekol Rob.

S Kathryn Pierceovou som sa pokúsil rozísť, ale ona to jednoducho odmietla vziať na vedomie: „James, to nemyslíš vážne.“ Prekrížila si ruky cez prsia. „Strávili sme spolu celé hodiny a nikdy sme sa nenudili. Máme radi rovnaké filmy a reštaurácie. Dokonca máme aj rovnaký vkus na knihy.“ (Tá posledná veta nebola celkom pravda. Ona šalela za Williamami – Shakespearom a Faulknerom –, no mňa bohvieako neoslnili.) Vyučovala angličtinu na vysokej škole a bola uznávaná spisovateľka s niekoľkými románmi na konte. Keď sme spolu začali chodiť, bol som jej študent, hoci teraz sa pri tej spomienke trochu červenám. Mala vysoké lícne kosti a písala dokonalé diela. Začala sa objavovať pred mojimi dverami a ja som ju pozval dnu. Vtedy som totiž nevedel, aké zraňujúce je povedať áno len preto, lebo človek nevie povedať nie.

Zasmial som sa. „Má sa fajn – ale ty nie. Musíme ťa nejako dostať domov.“

„To určite,“ zahriakol ma Aidan, ďalší z Robových kamarátov pozvaných na svadbu. „Ak sa nepovracia, bude ho prenasledovať smola.“

Pozrel som sa Aidanovi na ľavú ruku. Nemal obrúčku.

„Bol si niekedy ženatý?“

„Nie. Ja som smolu nemal. Ale už som zažil kopu rozlúčok so slobodou.“

Díval som sa naňho a v modrofialovom svetle baru sa mi zazdalo, že on sám čoskoro bude mať to šťastie povracať sa. „Čo si dáme?“ opýtal som sa. „Burger? A hranolčeky?“

„Hranolčeky môžu byť.“ Rob ma objal okolo krku. „James, si dobrý kamoš. Čo dobrý, najlepší. Lepší než brat.“

„Ďakujem. Aj ty.“ Bola to pravda, i keď bola hanba, že sme si to dokázali povedať iba v alkoholickom opojení.

Jedlo vlialo Robovi energiu do žíl, preto sme žúrovali ďalej a domov sme sa dostali až o dve hodiny. Zadné dvere boli otvorené, ako vždy. Odvliekol som Roba do suterénu a uložil ho na ošúchaný kožený gauč, na ktorom počas strednej školy spal častejšie než vo vlastnej posteli. Len čo dopadol hlavou na vankúš, zaspal. Ani som ho nevyzul, radšej som v práčovni pohľadal kôš a položil ho Robovi k hlave.

Po špičkách som vyšiel po schodoch a modlil sa, aby som nezobudil jeho rodičov alebo Lou, ktorá zrejme spala v hosťovskej. Práve som sa načiahol po kľučke, keď sa ozvalo: „Ahoj, Jim.“

„Kristepane!“ skríkol som a vyskočil ako vystrašená mačka. Vyzrel som spoza kuchynského ostrovčeka a zbadal Lou.

„Volám sa Lou.“ Sedela v kresle v obývačke a nepohla ani brvou.

Zasmial som sa, i keď v duchu som sa stiahol. Proti svojej vôli som sa tešil, že ju vidím. Bol som však na smrť unavený a pravdepodobne aj označkovaný Robovými vývratkami (po tom, čo spratal porciu hranolčekov, sa už neudržal a cestou domov ich vyvrátil). Moja radosť vyžadovala bdelosť a hygienickejšie podmienky.

Prešlo už deväť mesiacov odvtedy, čo som sa s Robom a Lou stretol v New Yorku. Medzitým som doštudoval a zamestnal sa ako pomocný učiteľ písania na univerzite, na ktorej som študoval. Nezarábal som veľa, ale aspoň som sa mal čím zaoberať, zamestnal si myseľ a nehorekoval nad tým, ako Rob básni o Lou. Po večeroch som písal dystopický román, vďaka ktorému sa azda zapíšem na literárnu mapu – alebo možno zaujme nejakého agenta a ten ho za menšiu sumu dohodí významnému vydavateľovi.

Na Lou som myslieval iba sporadicky. No vždy keď sa mi už celkom dobre darilo vytesňovať ju z mysle, zavolal Rob a farbisto mi opisoval, čo múdre podnikla. Inokedy som na univerzite zazrel jej chodiacu kópiu alebo som sa pri čítaní básne pristihol, ako uvažujem, čo asi číta a či sa jej darí písať – a znova som sa správal ako po lobotómii.

Toľko otázok a protikladných myšlienok som naukladal do preplnených zásuviek svojho vedomia. Ako som mohol celé hodiny premýšľať o žene, s ktorou som v skutočnosti strávil dokopy iba dva dni? A navyše v spoločnosti jej snúbenca, ktorý je čírou náhodou môj najlepší kamarát?

A zrazu som sa znova ocitol pri nej. Mala na sebe priveľké tričko a legínsy, vyzerala vyčerpaná a napriek tomu neuveriteľne krásna. Stretli sa nám pohľady, ani jeden z nás sa však neusmial. Do mysle sa mi vkrádali nezmyselné otázky. Prečo pôsobí, akoby sa iba pred chvíľou zobudila? Má očné viečka levanduľové alebo slabučko ružové? Spala s vlasmi vyčesanými do drdola alebo si ich rozpustila, aby sa jej rozprestierali okolo hlavy ako riasy na hladine plytkého rybníka?

„Prepáč,“ zarazil som sa. „Ahoj. Bola si tu celý čas?“ Vstala z kresla a prešla ku kuchynskému ostrovčeku.

„Ahoj. Práve som zišla po schodoch. Ako mu je?“

„Fajn,“ odvetil som a vybral sa do kuchyne. „Teda, nie celkom, ale, našťastie, svadba nie je zajtra.“

Oprela sa lakťami o pult a usmiala sa. „Ešteže tak.“

Prestúpil som z nohy na nohu. „Ako sa máš?“

„Skvele,“ vyriekla rýchlo, ale v očiach sa jej čosi mihlo.

Pochybnosť? Neistota?

Poobzeral som sa okolo seba. Kvetovaná tapeta na stene z kuchyne do jedálne. Pohovka poľovníckej zelenej farby a sklápacie kreslo v podobnom odtieni. Zarámované fotografie Roba v rôznom veku, uložené na poličkách aj pripevnené na stenách. Ich veci mi boli známejšie než predmety v byte, v ktorom som žil posledné tri roky. Pre Lou však boli nové.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

1

2