Ozvěna soumraku (Ukázka)
Author: Kinghorn, Judith
Date: 2018-10-02 12:36:58+00:00
Description: Poutavý a dojemný příběh nepravděpodobného přátelství mezi paní a služkou na prahu první světové války. I přes hrozbu války v Evropě je roku 1914 budoucnost Pearl Gibsonové zářivá. Zajistila si místo jako komorná v bohaté šlechtické rodině z Northumberlandu a toto místo jí přinese nejen respekt, ale také možnost cestovat a žít v luxusu. Její nový život na skotském letním sídle u lady Ottoline Campbellové je smršť intrik a lesku, skandálů a důvěrností – a překvapivě se při tom všem se svou zaměstnavatelkou důvěrně spřátelí. Ale když v Evropě vypukne násilí, život Pearl i Ottoline se nezvratně z
Publisher: MOBA
Rights: ©MOBA

Judith Kinghorn

Ozvěna soumraku

Originální název: The Echo of Twilight

Vydáno u Berkley Books, New York 2017

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Copyright © 2017 by Judith Kinghorn

Translation © Lenka Faltejsková, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8541-9 (epub)

ISBN 978-80-243-8542-6 (mobi)

Mému otci Williamovi

„Přijdou věci, které ublíží a zasáhnou, já však vytrvám, stejně přirozeně jako vítr, neudolatelný, neoddělitelný od tmavé půdy a světlé oblohy, silný příslušník nekonečnosti a věčnosti.“

– Edward Thomas

Část první

Kapitola 1

Paměť je krutá. Ukrývá se v tmavých zákopech, našeptává, zatajuje a vyčkává, než se vplíží do země nikoho, do našich snů. Ví, co bychom si rádi pamatovali a co doufáme zapomenout. A ví, že případné mezery zaplní báchorky a představivost.

A já to všechno znala jen z vyprávění.

Jednoho zlatavého srpnového večera se má matka přestala ovládat. Hladina řeky se jistě leskla, když se pod ni nořila. A voda nepochybně utišila a odplavila její bolest. Když z ní vyprchával život, než se jí zastavilo srdce a prudký proud ji strhl s sebou, snad přece musela myslet na mě, nebo ne? Protože téhož zlatavého večera jsem se já narodila.

Skutečnost, že je mé narození spojeno s matčiným skonem, mě nutí přemýšlet o kontinuitě. Jestlipak ta vášeň, která ten den otupila její smysly, nějak nasákla i do mě? Bude i mé jméno jednou nevyslovitelné? Kitty mě však ujistila, že nejsem jako má matka a že ji o příčetnost nepřipravilo mé narození – zničila ji zakázaná láska.

Kitty byla má prateta, která mě vychovala, a v této věci měla, podobně jako v mnoha jiných, pravdu: nejsem jako má matka. Ve svých třiadvaceti jsem měla poctivé zaměstnání, byla jsem v podstatě zasnoubená a počítala se sňatkem. Okusila jsem život v pěti různých hrabstvích a nejraději bych poznala každé z nich, všechna hrabství, co jich v Anglii je. Vlastně mě na onom inzerátu upoutala právě zmínka o cestování – a načasování bylo velmi příhodné.

Jen o několik dnů později mi totiž paní Bartová v slzách oznámila, že se bude stěhovat ke své sestře. Přirozeně jsem jí nesvěřila, že se ucházím o nové místo. Vyjádřila jsem svou lítost a ona mě ujistila, že i ona s panem Darcym jsou z toho smutní. Což byla zjevná lež. Věděla jsem, že ten inkontinentní mopslík mě nesnáší, stejně jako já nesnáším jeho. Paní Bartová se dušovala, že mě za vzniklé nepříjemnosti odškodní, a slíbila mi vynikající doporučující dopis.

Rok ve službě u staré paní posloužil svému účelu. Vdově přímočarého vystupování nevadilo mě „zaučit“, jak to formulovala, a její záliba ve výslovnosti a francouzských frázích našla uplatnění. Popravdě jsem paní Bartové byla spíše společnicí než služebnou, nebo přesněji posluchačkou, protože měla nejraději, když jsem naslouchala. Životní příběhy se z ní vždy začaly řinout bez časové posloupnosti či vysvětlení až do okamžiku, kdy náhle utichla a znehybněla, čímž vyprávění skončilo až do dalšího dne, kdy v ní sen či napůl zapomenutý předmět vyvolal další přílivovou vlnu a ona se vrátila do Dorsetu svého dětství a její popisy byly tak nadšené, že mě přiváděly k zamyšlení nad začátky a konci, neboť paní Bartová, blížící se ke svému vlastnímu konci a uzavírající kruh, se tím zároveň vracela ke svým začátkům.

Právě ona mi věnovala Soukromý stín, jakousi příručku komorné v podobě brožurky, kterou objevila v jakémsi antikvariátu. Byť byla příručka poněkud zastaralá a plná staromódního žargonu, obecně zůstával její obsah aktuální, protože u jakékoli pozice ve službě se za klíčové vlastnosti považuje poctivost, takt a znalost etikety. Dalo se souhlasit i s tím, že Komorná dámy musí být čistotné povahy, že by měla hovořit příjemně a tiše a umět dobře číst a psát. A ačkoli se mi zpočátku líbil název a věta, z níž byl vytržen – Komorná dámy je soukromým stínem své paní –, příčilo se mi její pokračování, nechává se vidět nebo slyšet jen velmi zřídka. Soukromý stín, který je zřídka vidět nebo slyšet – připomínalo to spíše popis ducha než komorné.

Na pohovor do klubu Empress na Dover Street – jak jsem se dozvěděla od paní B., obecně považovaného za jeden z nejprestižnějších a nejpřepychovějších dámských klubů v Londýně – jsem se vypravila vlakem. Nabádala mě, abych nezapomněla na brániční dýchání, abych se narovnala, dívala se lidem do očí a při mluvení nezadržovala dech – nádech… a výdech… a nádech… a výdech… Dále mě varovala, abych opět nesklouzla k londýnské nespisovné mluvě. Poněkud přeháněla; nikdy jsem nespisovně nemluvila – zato Stanley ano a dráždilo ho, kdykoli jsem na to poukázala. „Mohli bychom, Stanley,“ pronesla jsem a pečlivě jsem to slovo vyslovila, jak mě naučila paní B. „Říká se bychom, ne bysme.“

Když lady Ottoline zavolali z recepce, trvalo jen chvíli, než se objevila v hale. S úsměvem napřáhla ruku.

„Ottoline Campbellová.“

„Pearl Gibsonová, milostivá paní.“

Nebyla jsem si zcela jistá, jaký je vhodný postup, ale pro jistotu jsem se mírně poklonila, což mi pro představení se urozené dámě připadalo vhodné. Podle všeho to gesto ocenila, protože se zatvářila potěšeně a pronesla:

„Jaký pěkný klobouček!“

A když jsem prozradila, že jsem si hedvábný bonbonek vyrobila sama, lady Ottoline spráskla ruce a vykulila oči: „Takže umíte zacházet s jehlou! To je skutečně výborné.“

Byla to vysoká a hezká žena s jemnou bledou pletí a očima ve tvaru mandlí pod přivřenými víčky. Tmavé vlasy jí na spáncích začínaly světlat, působila roztržitě – pohled přes mé rameno, potlačené zívnutí – jako někdo, koho život lehce nudí.

„Pojďte za mnou, prosím,“ vybídla mě.

Následovala jsem sladkou vůni gardénií dlouhým salonem, kde hrála kapela a číšníci pobíhali sem a tam s podnosy s čajem. Povšimla jsem si dokonalého držení těla své průvodkyně – vytažené šíje, zad rovných jako Nelsonův sloup –, a než jsme vešly do další místnosti, zdaleka ne tak okázalé, sama jsem se ještě trochu vytáhla.

Šustění hedvábného šifonu ustalo. „Posaďte se, slečno Gibsonová.“

V místnosti sedělo několik žen, které se věnovaly četbě či psaly dopisy. Tlumený hlas z druhé strany salonu přitáhl můj pohled k další dívce jako já, která právě skládala pohovor u stříbrovlasé ženy se skřipcem, jež se lady Ottoline nijak nepodobala. Vyměnily jsme si s dívkou rychlý pohled a já věděla, nač myslí: Tys vyškrábla tu hodnou.

„Takže pocházíte z Bournemouthu?“

„Ano, milostivá paní, ale narodila jsem se v Londýně.“

„Ach tak, a nepatřila jste k MABYS, viďte?“

Znala jsem ten termín a věděla, že neznamená Milé a bystré slečny, jak tvrdily některé dívky, s nimiž jsem pracovala. Byla to zkratka označující Metropolitní spolek pro mladé služebné, založený za účelem poskytnout zácvik ve službě dívkám z chudobinců, aby se z nich nestaly prostitutky nebo alkoholičky, ale dobré služebné.

„Ne, nepatřila,“ odpověděla jsem a ještě více se ve velkém koženém křesle napřímila. „Hned po dokončení školy jsem odešla do služby, milostivá paní.“

Úsměv lady Ottoline povadl, sklopila oči a mně se nakrátko zdálo, jako by byla zklamaná. Ale pak pokračovala, zeptala se mě na dosavadní zkušenosti a já jí pověděla, jak jsem začínala v Kentu a jak jsem se vypracovala. Požádala o doporučující dopisy, které jsem jí podávala jeden po druhém, ten nejlepší jsem si nechala nakonec.

„Výtečně,“ pronesla a zvedla oči od vytříbeného rukopisu paní B. „Myslím, že tak… květnaté doporučení jsem ještě nečetla.“

Paní B. mi laskavě dovolila přečíst si první návrh a asistovat jí při sepisování druhého. Doporučila jsem jen tři změny: nahrazení výrazu vynikající slovem příkladný, hodnotný slovem ceněný a s lítostí spojením se zármutkem. Lady Ottoline list přeložila a vrátila mi jej. Zeptala se na rodinné zázemí. Odpověděla jsem, že v podstatě žádnou rodinu nemám. Pochopitelně jsem jí nevykládala o Stanleym – o oné jaksi nedořešené záležitosti s naším zasnoubením stejně nikdo nevěděl.

„Chápu,“ pravila. „Žádní nápadníci?“

„Žádní, milostivá paní.“

„Quel dommage… Ačkoli pro mě asi ne,“ dodala, mrkla a usmála se. „Víte, sháním někoho, kdo se může zavázat ke službě nejméně na dva roky…“

„To je v pořádku. Hledám něco dlouhodobého.“ Lady Ottoline se opět usmála. Místo se pojí, informovala mě, s ročním platem osmatřicet liber a deset šilinků, peníze budu dostávat měsíčně nebo čtvrtletně a pochopitelně k tomu patří ubytování a pokrytí nákladů na živobytí. Kromě toho, že budu mít každou druhou neděli volno, mohu čerpat až pět dnů placené dovolené ročně, po uplynutí dvou let se tato zvyšuje na deset dnů.

Vše odříkala velmi rychle a poněkud zadýchaně a já v duchu počítala a porovnávala cifry se svým nízkým platem a dosud nespecifikovanými podmínkami zaměstnání u paní B. Pak se zeptala: „Tak co na to říkáte, slečno Gibsonová?“

„Ach ano, milostivá paní, takové podmínky jsou velmi slibné.“

„Omlouvám se, budu mluvit na rovinu, ale trochu mi dělá starosti jedna věc… totiž že jste se často stěhovala.“

„Jen abych… trochu poznala svět a získala větší zkušenosti, milostivá paní.“

„Pochopitelné. Snad dokonce chvályhodné.“

Rozhlédla se tím svým roztržitým způsobem, zadívala se na strop. Ozdobné lišty posévaly světelné odlesky od křišťálových kapek ohromného lustru. „Jsou jako hvězdy,“ vydechla jsem nahlas.

„Mm… jsou, že?“

„Víte, sotva před třemi dny jsem viděla padat hvězdu a něco jsem si přála. Protože to člověk přece musí, že – když vidí padat hvězdu. Má prateta říkávala: Kdyby přání byla koňmi, všichni žebráci by se vozili,“ dodala jsem se smíchem.

Upřela na mě oči s novým zájmem. Snad jsem jí připadala poněkud jednoduchá, nebo čekala, až prozradím, jaké bylo mé přání, což jsem ovšem neměla v úmyslu.

„Nuže,“ pronesla s náhlým důrazem, „vy se tedy zajímáte o módu, slečno Gibsonová?“

„Ó ano, ve všech směrech.“

Znovu si prohlédla můj klobouček a květinu, kterou jsem ušila podle časopisu Lady’s Pictorial a připíchla si ji na klopu kabátku. „Et parlez-vous français, mademoiselle?“

Úzkoprsé, pomyslela jsem si. „Oui, madame – milostivá paní. Un peu… mais pas très bien.“

„Sledujete aktuální dění, čtete noviny?“

Nakrátko jsem se zamyslela. Kitty mi říkala, abych nevěřila ničemu, co se v novinách píše. Prý jsou lidé, kteří v novinách pracují, placeni za vymýšlení špatných zpráv a v nemalém přispěli ke skonu mé nebohé matky.

„Raději čtu romány, milostivá paní,“ odpověděla jsem.

„Ale, a koho máte v oblibě?“

V církevní škole jsem byla nejlepší čtenářka, což mi také hodně pomohlo při zápisu. A tak jsem to milostivé paní pověděla a začala ze sebe chrlit jména, když mě náhle přerušila. „Chtěla jste říci slečnu Eliotovou.“

„Ne… George Eliota.“

„Ano, psala pod tím jménem. Vydávala se za muže, aby byla její práce brána vážně. Ve skutečnosti se jmenovala Mary Ann Evansová.“ Sklopila oči, zavrtěla hlavou a vzdychla. „Údajně sice žijeme v osvícených časech, náš boj však ani zdaleka není u konce… A přece si nemohu pomoci, cítím, že náš den se blíží. Vy ne, slečno Gibsonová?“

Přikývla jsem. Lichotilo mi, že jsem byla do našeho dne zahrnuta.

„Musím říci, že by se mi velmi hodilo zaměstnat čtenářku, protože, chápejte, čirou náhodou také píši.“ Mávla ledabyle rukou. „Kdepak, nic vážného ani náročného. Čtení na pokračování pro dámské časopisy a podobně. Je to spíš koníček než co jiného, ale mám nápad na román.“ Odmlčela se, nahnula hlavu ke straně a zadívala se za mě. „Ano, román o lásce.“

Na okamžik se zdála uhranutá čímsi mimo místnost: nápadem, vzpomínkou nebo snad něčím s dosud nejasnými obrysy, co se teprve zhmotní na papíře. Pak se vrátila do přítomnosti, zamžikala, zvedla malé vykládané hodinky, jež měla přišpendlené na prsou, a zadívala se na ně.

„Máte nějaké otázky, slečno Gibsonová?“ Měla jsem.

„Ten inzerát zmiňoval cestování, milostivá paní. Tak bych ráda věděla… kam konkrétně?“

„Náš itinerář je náročný,“ odpověděla a zmínila svého manžela lorda Hectora, ministerstvo zahraničí, dům v Londýně a další v Northumberlandu, Paříž, Biarritz, Francouzskou riviéru, Švýcarsko a Sv. Mořice – a usmála se a řekla: „Ale léto trávíme ve Skotsku.“ A když pronesla název toho místa, v duchu jsem viděla hrad.

„Mám dnes odpoledne promluvit ještě se dvěma děvčaty z registru paní Warrenové,“ dodala lady Ottoline na závěr, „takže se zatím můžete projít, prohlédnout si památky nebo něco nakoupit a vrátit se sem řekněme… kolem páté? To už vám budu moci sdělit své rozhodnutí.“

„Obávám se, že to nepůjde, milostivá paní. Na pátou mám smluvený další pohovor.“

„Chápu,“ pronesla a prohlédla si mě. Chvíli počkala.

„Nejde náhodou o pohovor s lady Hanburyovou?“

„Ne, milostivá paní.“

„Lady Desboroughovou?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„A nejedená se tedy náhodou o paní Asquithovou? Slyšela jsem, že opět někoho shání.“

„Jestli to nevadí, milostivá paní, raději bych o tom pomlčela.“

Lady Ottoline se usmála. „To ráda slyším. Diskrétnost je můj první a nejdůležitější požadavek.“

Kapitola 2

V pět hodin čekal Stanley, jak jsme si domluvili, u sochy Eróta a četl si noviny, na sobě slušný oblek a čepici.

„Ahoj, krasavice.“

Složil pomačkané stránky a vsunul je do podpaží pod pomačkaný rukáv. Zadíval se na mě. Rozhlížela jsem se kolem a poskytla mu tak čas dobře si mě prohlédnout. Už jsem si na tyto počáteční rozpaky zvykla – opakovalo se to, kdykoli jsme se setkali. Po chvíli jsem se otočila k němu. „Takže?“

„Sluší ti to.“

„Co tam píšou?“ zeptala jsem se a kývla k novinám, které měl v podpaží.

„Obvyklé nářky a výkřiky… Spáchali atentát na nějakého arcivévodu.“

Bylo teplo a on měl vlhkou kůži. Pod okrajem čapky stály na bledém čele krůpěje potu, vedle knírku měl na jedné straně šrám, pořezal se při holení. Neviděla jsem ho přes dva měsíce, od chvíle, kdy naposledy přijel do Bournemouthu. Bylo to v neděli, to jsem mívala volno, a přestože od moře foukal studený vítr, procházeli jsme se sem a tam po promenádě a po molu. Všude bylo zavřeno a my neměli kam jinam jít. Hřálo mě jen pomyšlení na dobu, kdy se to změní.

Vroucně jsem si přála mít jednou vlastní domov, protože jsem vlastně nikdy žádný neměla. První roky jsem žila pod dědečkovou plechovou střechou, a když zemřel, přestěhovaly jsme se s Kitty do nájemního pokoje a já s ní sdílela pokoj i postel, dokud jsem neodešla do služby.

„Víz-a-víz tančírna…,“ začal Stanley. Rád mluvil latinsky – nebo aspoň myslím, že to byla latina – on to tvrdil.

„Bohužel je to tam trochu drahé. Stejně jako v Trocaderu.“ Seznámili jsme se, když jsem pracovala na předměstí Winchesteru v Hampshiru. Tehdy jsem dělala služebnou a on sluhu a byl – doslova – na cestě někam dál. A jsem pyšná na to, že náš poměr nezačal, dokud tu domácnost neopustil a nezačal mi psát z Londýna.

„Kam tedy půjdeme?“ zeptala jsem se. „Mám tak hodinu, pak budu muset na nádraží.“

„Vždycky můžeme do A.B.C.“

Někdy jsem si říkala, jestli v Stanleym Mortonovi nevidím víc, než v něm je, jestli mi náhodou nevyhovuje, že se nemůžeme vídat častěji. Protože přes Kittyino tvrzení, že vzdálenost lásku rozdmýchá, a přestože byl hezký, často mi naše společné schůzky přinášely jisté zklamání. Ne že bych toužila po nějakém básníkovi nebo Trocaderu, ale mohl mi například koupit květiny – kytičku fialek nebo jen jedinou růži – u stánku o pár metrů dál. A mohl naplánovat, kam půjdeme, co budeme dělat místo toho dlouho slibovaného tance.

„Dobře, tak pojďme do A.B.C.,“ uvolila jsem se. Jednou jsem paní B. svěřila své obavy ohledně Stanleyho nedostatku představivosti. Bylo to krátce poté, co se zmínil o manželství. Ne že by mě požádal o ruku. Prostě řekl: „Třeba se jednou vezmeme.“ Snad to mělo být jen obecné prohlášení. Paní B. mi doporučovala nedělat si v tom ohledu příliš velké naděje. Říkala, že podle jejích zkušeností nemá mužský mozek k představivosti předpoklady. A vzhledem k tomu, že měla pět bratrů, tři syny a dva manžely, zřejmě mužskou mysl chápala víc než většina ostatních žen.

Popravdě mi do odjezdu vlaku do Bournemouthu zbývaly celé dvě hodiny, ale nechtěla jsem, aby Stanley opět navrhl jít do kina. Tam jsme totiž šli, když jsem se s ním setkala posledně, a bylo to utrpení – pokoušet se soustředit na drama Mary Pickfordové s rukama Stanleyho Mortona tam, kde neměly co dělat, a jeho jazykem v mém uchu. Pak jsme si promluvili. Řekl mi, že to čeká každej normální chlap a že je spousta děvčat, kterým se to líbí. Dobře, já na to, tak si takovou najdi. I já jich znala dost: dívek, které šly s mužem za jedny laciné šaty a o devět měsíců později přivedly na svět nechtěné dítě. Ubohé padlé bytosti jako má matka.

Když jsme kráčeli k Shaftesbury Avenue a já se Stanleym propletla ruku, zeptal se: „Tak jak to šlo s lady Otterby?“

„Ottoline. Jmenuje se Ottoline. A je mnohem mladší než paní B.“

„Kolik jí je?“

„Nevím jistě… pětatřicet, možná čtyřicet.“

„Milá?“ Přikývla jsem.

„A chceš tu práci?“

„Nejezdila bych takovou dálku, kdybych nechtěla.“

„Ha, a já si myslel, že je to jen výmluva, abys mohla přijet za mnou.“

Má malá neškodná lež o dalším pohovoru, kterou jsem odpoledne použila, lady Ottoline nejprve vyvedla z míry. Ovšem zároveň mi poskytla příležitost složit zkoušku – její zkoušku – z diskrétnosti. Obvykle nenabízí zaměstnání ihned, upozornila mě – ráda „rozvažuje“. Já mlčela. Její rozvažování mi připadalo jako soukromá záležitost. Mlčení se mi však vyplatilo, protože po nějakém tom ošívání a šustění a rozhlížení po salonu pohlédla opět na mě, zvláštně se zasmála, povzdechla si a zeptala se:

„Kdy můžete nastoupit?“

A bylo to. Lady Ottoline mě doprovodila do haly, podala mi ruku a dodala, že vše sepíše a pošle mně s večerní poštou.

„Mám to,“ oznámila jsem Stanleymu. „Tu práci jsem dostala.“

Zůstal stát jako zařezaný. „Nabídla ti místo rovnou?“

Usmála jsem se. „Prý nemá důvod dál hledat, na tu pozici se dokonale hodím.“

Podnik A.B.C. byl plný a měli jsme štěstí, že jsme našli jeden volný stůl. Dali jsme si jehněčí kotlety, šťouchané brambory, zelí a hrášek a chléb – a máslo a čaj, pochopitelně. Já dezert vynechala, zato Stanley si dopřál jablečný koláč s pudinkem. Je třeba zmínit, že v A.B.C. vaří slušně – a pro Stanleyho kapsu je to stále přijatelná zátěž. Práce portýra v Café Royal právě nevynášela. Pracoval tam už přes dva roky, stál u dveří, pozoroval přicházející a odcházející hosty. Když začínal, snil o tom, že časem povýší a stane se recepčním, nebo se dokonce dostane do vedení. Nyní už si velké naděje nedělal. V poslední době mluvil o tom, že si najde nějakou práci v kanceláři, místo úředníka, ale pokud vím, zatím v tom směru nic nepodnikl.

„To ti musím nechat, Pearl,“ pronesl Stanley a olízl pudink ze lžičky, „ty jsi vážně něco. Prostě si sem jen tak přijedeš a rovnou shrábneš místo.“ Zavrtěl hlavou.

„Vsadím se, že stovkám holek žádnou práci nikdo nikdy nenabídl, natož místo u někoho, jako je ta tvoje Otterby.“

„Ottoline, Stanley. Jmenuje se…“

„Jsi lhář, Waltere Giddingsi!“ Žena u vedlejšího stolu prudce odložila šálek, až to třesklo, a vstala. Chvíli stála zcela nehybně, zatímco Walter Giddings nerušeně vyfukoval kouřová kolečka ke stropu. Vzápětí odkráčela přes přeplněnou místnost k východu a Walter Giddings se za ní ani neohlédl.

Bez něj jí bude líp.

Podívala jsem se zpátky na Stanleyho. „Jak jsem říkala, jmenuje se Ottoline. Lady Ottoline Campbellová. Chce, abych začala co nejdřív. Stěhuje se, hodně cestuje… Francie, Northumberland…“

„Northumberland?“ přerušil mě Stanley. „To je ve Skotsku.“

Usmála jsem se. „Ne tak docela – ale tam pojedu taky. Mají sídlo i ve Skotsku.“

Bylo lepší vyklopit všechno naráz, zvlášť když už dojedl. Muži jsou obvykle po jídle krotší, říkala paní B. Stanley pak dlouho mlčel a já za nás zaplatila. Věděla jsem, že má málo, ještě nedostal výplatu. Když jsem vstala, upřela jsem na Waltera Giddingse přimhouřené oči. A on se usmál a mrkl na mě.

„Takový hráč!“

„Kdo jako?“

„Walter Giddings… jen doufám, že už ho nevezme zpátky.“

Zavěsila jsem se do Stanleyho a zamířili jsme pod stromy se špinavými listy. Vraceli jsme se stejnou cestou k Piccadilly Circus a na stanici podzemní dráhy. Náhle na Stanleyho někdo zavolal. Oba jsme se zastavili a otočili se, vzápětí se ode mě Stanley rychle odtáhl.

„Takže tohle je tvoje sestra?“ zeptala se zadýchaná růžolící dívka.

„Ne ne… tohle je slečna Gibsonová, dřív jsme spolu pracovali.“

„Aha, jako teď my,“ řekla ta dívka. Zahodila tyčku od nanuku na chodník a otřela si ruce o sukni. „Těší mě.“

Dlaň měla lepkavou. Usmála jsem se.

„Eileen – slečna Poynterová,“ vyhrkl Stanley, „pracuje u nás v hotelu.“

„Trest za mé hříchy,“ dodala Eileen, ušklíbla se a obrátila oči v sloup. Pak se zadívala na Stanleyho. „Takže sestra už odjela, Stane?“

Stanley zamrkal. „Musíme jít,“ vypravil ze sebe a chytil mě za paži. „Slečně Gibsonové jede vlak.“

„Aha… chápu. No, ráda jsem vás poznala. Uvidíme se pak, Stane.“

„Jste asi s Eileen Poynterovou dobří známí,“ poznamenala jsem, když jsme se blížili ke schodům do podzemky.

Zasmál se. „Snad nežárlíš?“

„Ne. Ale proč si myslela, že jsem tvoje sestra?“

„Nemám páru.“

„Tvrdil jsi jí, že máš sestru?“

Těsně u schodů se zastavil a otočil se ke mně. „Pochopitelně jsem jí neřekl, že mám sestru… Popravdě je podle mě trochu cáklá.“

„Ano?“

„V práci s ní věčně mají problémy… Není schopná si nic zapamatovat. Vážně beznadějný případ.“

„A proč říkala ‚uvidíme se pak‘? Tvrdil jsi mi, že dnes večer nepracuješ.“

„To je jen slovní obrat, ne? Uvidíme se pak. Krindapána, Pearl, jsi jako španělská inkvizice.“ Vytáhl kapesník, nadzvedl si čapku a otřel si čelo. Zvedl oči k zatažené obloze. „Abysme nezmokli.“

„Abychom.“

Pár minut jsme jen stáli, dívali se všude možně, jen ne na sebe, pozorovali holuby zobající z odpadky posetého dláždění, květinářku, která balila stánek, a mladého kamelota, vyvolávajícího cosi o zavražděném arcivévodovi.

„Radši už půjdu,“ rozhodla jsem.

„No jasně.“

„Jen co budu vědět, jak to bude dál, napíšu ti.“

„Ano, to udělej.“

„A pošlu ti adresu… napíšeš mi, viď?“

„Určitě.“

„Zatím sbohem.“

Sklonil hlavu a políbil mě na tvář. „Tak… šťastnou cestu.“

Chtěla jsem, aby ještě něco dodal. Aby řekl, nezapomeň, že tě mám moc rád – jako minule, ale to se nestalo. A když jsem se cestou dolů otočila, abych mu ještě zamávala, už byl pryč. Téměř okamžitě se mě zmocnila lítost a vzápětí ono známé toužení. Litovala jsem, že jsem mu neřekla pravdu o odjezdu vlaku, že jsem se nenechala vzít do kina a nakonec doprovodit na nádraží. Pak by mi možná řekl, že mě miluje. Protože to mi ještě nepověděl nikdo, dokonce ani Kitty ne.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Část první

Kapitola 1

Kapitola 2

Část druhá

Část třetí