Ediční rada edice Polozapomenuté války

doc. PhDr. Ivana Čornejová, CSc. (Ústav dějin UK a archiv UK)

prof. PhDr. Radek Fukala, Ph.D. (FF UJEP Ústí nad Labem)

doc. PhDr. Jan Halada, CSc. (FSV UK, Institut komunikačních studií a žurnalistiky)

prof. PhDr. Martin Kovář, Ph.D. (FF UK, Ústav světových dějin)

prof. PhDr. Robert Kvaček, CSc. (FF UK a Technická univerzita Liberec)

PhDr. Karel Richter, CSc. (Klub autorů literatury faktu)

prof. PhDr. Aleš Skřivan, CSc. (FF UK, Ústav světových dějin)

VÁCLAV KRÁLÍČEK

Velký švindl

KRYMSKÁ VÁLKA

1853–1855

Copyright © Václav Králíček, 2015, 2018

Cover © Karel Kárász, 2015, 2018

Na přebalu byl použit výřez obrazu V. I. Nestěrenka „Sevastopol ubráníme“ (2005)

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2018

ISBN 978-80-7557-149-6 (print)

ISBN 978-80-7557-596-8 (ePub)

ISBN 978-80-7557-597-5 (mobi)

ISBN 978-80-7557-598-2 (pdf)

Obsah

I. Trochu víc podhoubí

Co byla a hlavně nebyla krymská válka

Úvodem o malém zmatku v datech, mírách a váhách

Dvě velmoci s naprosto rozdílným názorem na jednu věc

Kostky jsou vrženy, ale Británie se tváří, že je nepočítá

Vše odstartovaly brambory?

Rakouská vděčnost a uherská prohra?

Turistika ke Svatému hrobu

Kdo má klíče vyhrává?

II. Všehoschopní diplomaté

Výbušný a arogantní

Jedna nula pro Stratforda v prvním kole

Mohlo za to počasí

Až neuvěřitelná psychologická masáž

Ve skutečnosti šlo jen o obilí, ale také trochu o peníze

Agresivní Rusko

Sultán Abdülmecid I.

První rozhovor s ambasadorem

Druhý rozhovor s ambasadorem

Třetí rozhovor s ambasadorem

Nikdy neuskutečněný čtvrtý rozhovor

Vtipný, přitom údajně pochybného charakteru

Ruský slon v tureckém porcelánu

Když se Napoleonovi podařilo ulomit u ucha džbán

Škatulata, hejbejte se…

Firman není sened

Poslední chabé pokusy, kdy Paskevič radil nedělat nic

III. Raději nevyhrát?

„Samostatná“ dunajská knížectví

Když válka ještě jen klepe na dveře

Vidin, Calafat, Cetate, Isaccea, vyhlášení války

Olteniţa

Nešťastné rozhodnutí

Chudák Dannenberg

Ukřivděný Pavlov a ti druzí

Válka začínala, ale obilí stále vyhrávalo

Sankt Petěrburg – Olomouc – Berlín – Sankt Petěrburg

Ulice promluvila

Oficiálně začínáme

Klíčem bude Silistra?

Odpoutání pozornosti, to je to, oč tu běží

Sinop

Nachimov čekal do posledního okamžiku

Kdo by se Turka bál

Dal jim volnou ruku

Paixhansova děla

Sčítání škod

Konec jedné éry

IV. Válka začíná i pro ostatní

Politická zemětřesení

Sedmá velmoc klepe na dveře

Logická „neutralita“ urazila všechny

Za pět minut dvanáct

Skutečné vyhlášení války

Odjezd lorda Raglana na frontu

První výsledky a nečekaný pokles cen

V. Zatracená personalistika

Zlatí byrokraté

Vrchní velitelé po anglicku

Tak trochu nešťastná figura

Druhý vrchní velitel

Třetí vrchní velitel

Francouzi byli o mnoho mladší a zkušenější

První francouzský velitel přezdívaný Afričan

I druhý velitel si ostruhy vysloužil v Alžíru

Poslední Afričan v akci

Zajímavá věková struktura

Jejich ruské protějšky – někteří jim nadávali do zbabělců

Nakonec ho zachránilo špatné zdraví

Měl na co navazovat, v dobrém i zlém

Slavná admirálská trojka

Viceadmirál V. A. Kornilov

Viceadmirál P. S. Nachimov

Kontradmirál V. I. Istomin

Kdo s kým a proti komu

Napoleonovi úžasní

Armáda Jejího Veličenstva

Osmanská říše

Sardinské království

Mikulášova armáda

Elita na lodích

To nebyli dobrovolníci, ale státem placení vojáci

VI. Na Dunaji končíme, pánové

Silistra podruhé

Jedno z mnoha překvapení, Paskevičovo dupnutí na brzdu

Druhé, „konečné“ Paskevičovo dupnutí

Poprvé Totleben, naposledy Schilder a Silistra

Osvoboditelé jsou tady

Cholera poprvé

Nedělají nic, jen pohřbívají kamarády…

Místo podrobných map turistický průvodce

Kam až se dostaly konstantinopolské vlečné čluny

Něžné polovičky – ženy, manželky a ty ostatní

VII. Námořní experimenty roku 1854

Konečně věděli, co chtějí

Jak na zemi, tak na moři a možná ještě o chvíli dřív

První výstřely v mlžném Černém moři

Smutný start

Bombardování Oděsy

I Rusové měli smysl pro čest

Blokáda

Mor a cholera

Asi to nebude až tak složité

Čestný útěk do Paříže

Starosti i jinde

Jako bychom to neznali i dnes

Velkoknížecí výjimka na ruské straně

Okupované finské velkoknížectví v boji proti nepříteli

Plnou parou pro vítězství

Najednou bylo třeba spěchat

Co se od nich vlastně dalo čekat?

Hlavně nic neriskovat

Ostuda u Gamlakarleby, taky u Halkokari nebo u Kokkoly

Nejprve Hanko

Co bychom chtěli a co ve skutečnosti z Londýna požadujeme

Následoval Bomarsund

A co dál?

Švédská tečka, protentokrát

Bomarsund

Bomarsund pevnost

Pracné dobývání? Ale kdepak, dělostřelecké cvičení!

Nikdo ty rozvaliny nechtěl

Byli někteří, co hodlali pokračovat

Obětní beránek neboli mouřenín udělal své, mouřenín může jít

Malá rekapitulace, proč to jinak dopadnout ani nemohlo

Jinde se také střílelo

Kde proboha jsou ty Solovecké ostrovy?

Na opačné straně světa

Aurora a Dvina v Pacifiku

Pallada, ruský klíč k Japonsku

Petropavlovsk na dohled

Admirál, který se zastřelil

Rusy smeteme!

Pohřeb, deziluze a druhý velmi krvavý pokus

Admirál nezůstal osamocený

Co je, jak vznikl a kdo dostával Victoria Cross

První adepti a držitelé Victoria Cross

VIII. Krym

Trocha krymského místopisu a sevastopolské historie

Budování Sevastopolu

Ušakov, Sevastopol a tradiční nedostatek peněz

Lazarevův otisk

Ještě jednou peníze

Jaro a léto 1854 v Sevastopolu

Kavkaz, Oděsa nebo Krym?

Suchou nohou na Krymu

Šest a půl krát pět kilometrů

Alma

Ve čtyři hodiny ráno

Všude, kam se podíváš, leželi ranění a mrtví

Došlo k tomu, co nikdo nečekal a nejméně Rusové

Smutný konec Saint-Arnauda

Menšikovovo „geniální“ rozhodnutí

Totleben přichází

Nekompetentní Moller se naštěstí rozhodl sám

Kornilov vrchním velitelem obrany města

Bez přístavu na suchou zem nelez

IX. Obléhání

První velké bombardování

Kornilovova smrt

Dřevěné zdi proti kamenným

Bůh stál opět na ruské straně

Ve dne se střílí, v noci opravuje a buduje

Čtvrtý bastion a štucerníci

Balaklava

Hlášení generálporučíka Liprandiho,

Bitva u Balaklavy nebo také u Kadikoi

Přípravy nutné pro zdárný výsledek

Začátek představení

Kdo vlastně může za slavnou Tenkou červenou linii, generál Campbell, nebo novinář W. H. Russell?

Jak se bezbřehá hloupost dokáže změnit během jednoho dne ve slavnou historickou událost

Zmasakrovaný útok Lehké brigády

Překvapivě slavný útok Lehké brigády

Dohry „slavného“ vítězství aneb osudy tří ze čtyř

Jen málokdo ví, že u Balaklavy zahynul důstojník rakouské armády

Závěrečný pokus – Inkerman

Taková malá předbitva

Příliš složitý kombinovaný útok

Nedočkavý Sojmonov

Konečně dorazil i Pavlov

„Generál zima“ očima spojenců

Jak to viděl W. H. Russell – bouře versus armády

Zima pracuje

Plány nahrazovaly cestopisy, vzpomínky, všechno se hodilo, přitom na mapě to vypadalo dobře

Malá podzimní statistika

Zima přichází

Klíčová Malachovská mohyla

Když náhodou zahlédnete člověka, raději se zastavte

Francouzi se nevzdali

Idylka v zákopech

Ještě jednou konec listopadu

Co se do oficiálních hlášení většinou nedostalo

William Howard Russell, 28. listopadu ve čtyři hodiny odpoledne, Balaklava

Jejich imperátorská Veličenstva

Menšikov odchází, Gorčakov přichází

Oblíbené noční boje a boje i pod zemí

Změna cíle

Opět jeden velmi výmluvný dopis

Zaznamenáno W. H. Russellem

Dárek z nebe

Opevnění na Zeleném vršku

Nebyli by to Italové, kdyby nevyužili příležitosti

Nečekaně odchází Mikuláš I.

Zesilování obrany pokračuje

Zoufalý nedostatek střelného prachu a Istominova smrt

S příchodem jara se vše začalo měnit

Došlo i na druhé bombardování

Chvála ostřelovače

Snad jediný vynález, který válku opravdu vyhrál

Jinde bouchalo šampaňské

Slavný sevastopolský óbrkrtek

Ani Niel příliš nevěřil pádu města

Reduty, které nešlo obejít

Třetí bombardování města, boje o Kamčatskou lunetu a nejen o ni

Ztráta redut

Čtvrté bombardování města

První generální útok

Fentonovy dopisy z pracovní „dovolené“

Ztráta Totlebena

Raglanova smrt

Střílejí, kopou a umírají

Velký Redan a co dál?

Bitva na Černé

Zbyteční mrtví

Už to tady bylo

Hledání oficiálního viníka

Páté bombardování Sevastopolu

Nerozhodný Gorčakov

Rozhodující boj

Jinde už se to moc nepovedlo

Smutný odchod provázely ohňostroje

Město je naše a co dál?

Příliš krvavé rozvaliny

Černé moře 1855

Největší změny

Stará myšlenka opět na scéně

Přípravy výpravy na Kerč

Canrobertovi Kerč zlomila vaz

Azovské moře, takový malý spojenecký rybník

Bombardování Kinburnu

Jen se manévrovalo

Nečekaná návštěva

Krym je prostě úchvatný

Bouřlivé repete

Admiralita měla nelíčenou radost!

Přípravy pro rok 1856

X. Druhý debakl na Baltu, boje na Kavkaze a Dálném východě roku 1855

Jen blázen opakuje svoje chyby?

Přesné dispozice prvního lorda Admirality sira Charlese Wooda

Kampaň 1855 na Baltu začíná

Tentokrát řádil britský tisk

Pikniky a miny

Kdy a kam?

Dělat svou práci

Sveaborg

Jak Sulivan k překvapení přišel

Z nouze ctnost?

Sveaborg neexistuje!

Když levice neví o pravici

Málem si války na Krymu ani nevšimli – Kavkaz, Kars a další

Pád Karsu a co způsobil

Pokus Omera Paši

Příliš zbrklý útok

Malé intermezzo udatné rodiny Omerů

Sníh, hlad a ruští kozáci

Význam pádu pevnosti

XI. Vytoužený mír

Vídeňská jednání

Mír potřeboval snad každý

Nátlak v mezích slušnosti

Hrátky před pařížským kongresem

Tři měsíce rozmluv, domluv a veselí

Stín „vzteklého zvířete“ nad kongresem

Velké stěhování

Hlášení generála sira Williama Codringtona lordu Panmuremu

XII. Epilog

Paradoxně se vítězné výsledky války projevily na burzách zcela opačně

Když přece nejde o peníze

Turecká tečka

Definitivní tečka

The New York Times, 20. srpna 1860

V betlémské bazilice Narození Páně se popraly církevní úklidové čety

Přílohy

Sedmá velmoc

Někteří prostě první byli

Otázka jménem William Howard Russell

Co nelze Russellovi upřít

Litografie Diamantové baterie

„Fotografisté“

Opravdu prvním byl Carol Popp de Szathmari

Přesto je Roger Fenton nejznámější

Skvělá fotomanipulace veřejného mínění

Robertson & Beato

Ani Francouzi nezůstali pozadu…

Trochu jinak to vypadalo v Rusku

Chronologie

Míry a váhy

Velká Británie

Rusko

Vybraná literatura a prameny:

Miloval jsem prázdniny trávené s babičkou Věrou u její sestry Antonie uprostřed lesů nedaleko Františkových Lázní. Spával jsem občas v rohovém parádním pokoji s výhledem daleko do krajiny. Zařízení se skládalo z postele, kulatého stolu se čtyřmi židlemi a stařičkého příborníku v rohu, za jehož skly se krčilo několik knih. Až nápadně mezi nimi vynikaly tři tlusté svazky s válečnými loděmi na obálce – Sevastopolská epopej Sergejeva-Cenského.

Jednou, když strýc Josef uviděl, co čtu, zavzpomínal jak se v jeho dětství Ukrajinou (mí rodiče i prarodiče a vůbec všichni příbuzní byli volyňští Češi) potulovali staří vysloužilci, kteří o té válce dokázali vyprávět celé hodiny historky, při kterých jsme jako děti ani nedutaly. A tak jsem i já, jedenáctiletý kluk, s vytřeštěnýma očima zhltal celou tu mohutnou fresku o dobývání jednoho města.

I proto jsem rád, že jsem se mohl po mnoha letech ke vzpomínkám dětství vrátit.

Václav Králíček, léto 2014

I.

Trochu víc podhoubí

Co byla a hlavně nebyla krymská válka

Krymská válka byla patrně jednou z nejzbytečnějších a nejkrvavějších válek v dějinách lidstva. Vyznačovala se neuvěřitelnou neschopností velitelů na obou stranách. Výsledkem byly strašlivé a zbytečné ztráty na životech vojáků, avšak překvapivě především v důsledku nemocí, často zaviněných i neschopností lékařů, kteří měli zároveň naprostý nedostatek lékařského vybavení. Na straně spojenců zahynulo přes 252 tisíc mužů, ruské ztráty byly jen o pár tisíc menší, pravděpodobně 246 tisíc. Z toho jen v obleženém Sevastopolu zemřelo přes 102 tisíc obránců. Nikdo nespočítá, kolik dalších lidí v důsledku tohoto konfliktu zahynulo, včetně žen a dětí, které z obležené pevnosti odmítly odejít, protože prostě neměly kam. Své způsobilo i opětovné podcenění fenoménu, dnes známého spíše díky Napoleonovi a druhé světové válce jako „Ruská zima“. S ním souvisí také neuvěřitelná nepřipravenost spojenců na dlouhotrvající válku.

I její výsledek byl velmi diskutabilní. Mírová jednání přímo v textech dohod obsahovala zárodek budoucí roztržky mezi Velkou Británií a Francií, takže Rusku dávala mnohem větší volnost, než by se na poraženého slušelo. Přesto se válka stala příležitostí pro mnohá prvenství; také pro jedno smutné a poslední – o bojové vystoupení klasických plachetních válečných lodí, labutí píseň jim zazpívala bitva u Sinopu. Příště už to bude pára a železo, jež ovládnou oceány.

Zato poprvé mohli čtenáři získat ze svých novin reportáže díky osobní účasti novinářů a fotografů na bojišti. Většinou to nebylo roztomilé počtení o udatných vojácích, ba právě naopak. Váleční reportéři psali zprávy přímo z bojiště a ve článcích se najednou objevovala slova, která hrdinně nezněla. Skloňovala se v nich cholera, horečka, špína, zima, nedostatek potravin, špatná zdravotnická služba, nemoci, vojáci umírající na podchlazení a brodící se bahnem.

Armádu příliš nepotěšil ani nový vynález zvaný telegraf. Najednou byli přímo v dosahu politiků a co horšího, ti své generály neustále bombardovali svými nápady a příkazy. Ruským velitelům to díky zaostalosti země naštěstí nehrozilo. Technika se prosadila na Krymu i v případě železnice. Narychlo postavená železniční trať z balaklavského přístavu na náhorní planinu před Sevastopolem byla ve skutečnosti třetí železniční tratí postavenou v carském Rusku!

I když všude figuruje pod názvem krymská válka, kdysi měla i jiné názvy. Dlouhá léta ji Britové nazývali ruskou válkou, Rusové zase válkou východní. Dodnes na ni připomínky najdeme nejen v Londýně v názvech mnoha hospod či ulic, ale i v Paříži, kde se podle bitvy u Almy jmenuje jeden z mostů přes Seinu.

Jen málokdo si uvědomuje, že to byla málem válka celosvětová. Existují určité náznaky nejen politické solidarity amerických politiků a obyvatelstva s bojem ruské armády proti spojencům.

Stejně tak mnoho autorů zabývajících se krymskou válkou značně opomíjí nebo zcela ponechává na okraji důležitý fakt, že to byla válka námořní. Od Severního moře, přes Balt a Středomoří, až po Dálný východ. Válečná flotila útočící v průběhu dvou let na Sankt Petěrburg byla i na tehdejší dobu velmi mohutná. V určitém okamžiku se na Baltu pohybovalo na 58 velkých válečných lodí a dalších 50 menších se 3400 děly a s 33 tisíci muži na palubách. Britské námořnictvo společně s francouzským zajišťovalo do té doby nejmohutnější výsadkové operace, a to dokonce nadvakrát. Nedílným předpokladem vítězné války byly na tehdejší dobu neuvěřitelné a pravidelné přesuny vojáků, vojenského materiálu, výstroje a potravin po moři. Zpět lodě odvážely raněné a nemocné. Tehdy se uplatnila poprvé v takovém měřítku, později vojenskou terminologií nazývaná, logistika. Nicméně o její efektivitě bude ještě řeč.

V případě pozemních operací znamenala krymská válka velkou tlustou čáru za válkami předchozími a naznačovala, jakým směrem se budou vyvíjet budoucí konflikty. Únavná a ničivá poziční válka doznala svého vyvrcholení v zákopech západní, východní i italské fronty první světové války. Britské jednotky v této válce přišly o své krásné červené stejnokroje. Ty jim zůstaly už jen na přehlídky. A do boje už je také nebudou vodit bubeníci pod vlajícími prapory a s důstojníky v čele.

To všechno předznamenala krymská válka…

Úvodem o malém zmatku v datech, mírách a váhách

Nejvíce drobných nedorozumění při zpracovávání podkladů pro historii krymské války způsobovala rozdílná datace pramenů. Zatímco většina Evropy již po mnoho staletí určovala datum podle gregoriánského kalendáře, schváleného výnosem papeže Řehoře XIII. v roce 1582, Rusko zarputile setrvávalo u juliánského kalendáře zavedeného Juliem Caesarem roku 46 před narozením Krista. Gregoriánský kalendář je mnohem přesnější než juliánský. Ten má oproti skutečnosti odchylku v délce jednoho dne každých 127 let. V době krymské války činila odchylka již dvanáct dní.

Aniž bychom zabíhali do přesných výpočtů – nejmarkantnějším příkladem, který si mnozí z nás ještě dobře pamatují, byly každoroční mohutné oslavy výročí Velké říjnové socialistické revoluce konané určitou částí světa vždy 7. listopadu. Proto budou veškerá data uváděná v knize vycházet z gregoriánského kalendáře, s výjimkou některých životopisných dat obyvatel carského Ruska.

Ještě mnohem horší situace nastává u měr a vah. Francie se pokusila zavést metrickou soustavu v době Velké francouzské revoluce, ale definitivně ji přijala zákonem v roce 1840. Velká Británie setrvávala na svých mírách a váhách takřka do osmdesátých let 20. století a v některých oborech, například v mořeplavbě, je stále používá. Ruské míry a váhy byly v carském Rusku zcela odlišné od ostatních, o tureckých ani nemluvě.

V textu čtenář proto nalezne rozdílné míry a váhy podle národností, a proto je na konci knihy pro názornost uvedena jakási základní přepočtová tabulka.

Dvě velmoci s naprosto rozdílným názorem na jednu věc

Poté, co se Napoleon Bonaparte 15. července 1815 nalodil na HMS Bellerophone, klasickou dvoupalubní válečnou loď o 74 dělech, tvořící páteř válečných flotil počátku 19. století, se Velká Británie definitivně stala jedinou opravdu světovou velmocí. Jen Rusko se jí vzdáleně přibližovalo. Ekonomická a politická síla zdárně podporována mohutnou válečnou flotilou umožňovala nastolovat Pax Britanica prakticky po celém světě.

Najednou po celé Evropě zavládl mír navíc podpořený nejprve „Aliancí čtyř“ nebo také „Čtyřdohodou“, pod kterou se podepsali 9. března 1814 jen ministři zahraničí, za Rusko hrabě Karel Robert Nesselrode, za Prusko kníže Karel August von Hardenberg, za Velkou Británii Henry Robert Stewart lord Castlereagh a za Rakousko kníže Metternich. Ve své podstatě si stanovovala pouze návrat k rozdělení Evropy před dobu vlády onoho netvora Bonaparta. Požadovala vrácení hranic Francie do stavu z roku 1792, tedy roku, v němž došlo ke svržení Ludvíka XVI., návrat nezávislosti Španělska, Švýcarska, stejně jako rozdrobených italských a německých knížectví a pochopitelně v první řadě restauraci Bourbonů.

Napoleon nebyl ještě natrvalo násilně internován na ostrově Svatá Helena, když se s ním a jeho rodovou dynastií Evropa nejprve vypořádala na Vídeňském kongresu a následně vytvořením sofistikovanější Aliance čtyř, takzvanou Svatou aliancí. Její základní akt podepsali 26. září 1815 ruský car Alexandr I., pruský král Fridrich Vilém III. a rakouský císař František I. (respektive František II., když byl ještě císařem říše římské). V okamžiku podpisu si slibovali poskytnutí pomoci vždy a kdykoliv mělo jít o ohrožení klidu a nerozdělitelného pořádku. Už jen proto, že byli přece členy velké křesťanské rodiny v čele s Ježíšem Kristem. Vůbec nevadilo, že tu své podpisy připojili pravoslavný, evangelický a katolický panovník.

Vídeňský kongres, obraz J. B. Isabey

Kníže Metternich mohl být jako ideový tvůrce aliance navýsost spokojen. Znamenala konec s buřiči a samozvanci, jako byl Napoleon, Evropu už nebudou ohrožovat žádná vojska a už vůbec ne nebezpečné revoluční ideály. Členem Svaté aliance se pak stala i Velká Británie a v roce 1818 do ní přijali i Francii. Nejvíce to přivítal ruský car Alexandr I. Zajišťovala mu klid na evropských hranicích. Své zájmy upíral v té době spíše směrem k Osmanské říši a tak mu zakonzervované a ostatními zeměmi pečlivě hlídané uspořádání jen vyhovovalo.

Přesto se zde velmi brzy objevily různé proudy a vznikly rozpory. Hlavní vinu na tom měla netolerantnost všech zúčastněných signatářů a svou roli sehrály i rozdílné názory absolutistických monarchií a mnohem liberálnějších monarchií konstitučních. Už v roce 1820 propukla revoluce v Neapolsku, přičemž rakouská policie nestíhala zavírat všechny karbonáře (tajná revoluční organizace v Itálii) a federáty (dobrovolníci za Velké francouzské revoluce). Špilberk byl jimi v té době takřka přeplněn. Neuplynulo ani pět let a car Alexandr náhle umřel. Trůnu se ujal Mikuláš I. Děkabristé toho využili, pokusili se o změnu režimu a nastolení konstituční monarchie. Jenže vůbec netušili, s kým mají co do činění. Mikuláš jejich snahy rychle utopil v krvi.

Za další dva roky, v roce 1827, porazilo spojené britské, francouzské a ruské loďstvo Osmanskou říši v bitvě u Navarina. O rok později propuknou v oblasti Kavkazu boje, velitelem ruské armády jmenoval car Ivana Fjodoroviče Paskeviče. Ten dobyl pevnost Kars a zničil většinu osmanských (tureckých) vojsk v této oblasti. Od cara získal titul generál polní maršál a zároveň přídomek kníže Jerevanský. Mikuláš I. si jeho služeb vysoce cenil, a proto se stal, když vypuklo povstání v Polsku, po nešťastně na choleru zesnulém polním maršálovi Ivanu Ivanovičovi Dibičovi, novým vrchním velitelem. Armáda pod jeho velením povstání potlačila, takže mohl 28. srpna 1831 napsat carovi: „Varšava leží u vašich nohou a polská armáda na můj rozkaz pochoduje směrem na Plock.“ Z Paskeviče se stal kníže Ivan Fjodorovič Varšavský. Po pádu Varšavy se vrchnímu ruskému veliteli podařilo hlavní síly polské armády vytěsnit z polského území do Pruska, kde se definitivně vzdaly.

Mikuláš I. navázal na politické zájmy zesnulého bratra a v roce 1829 svou snahu korunoval uzavřením Drinopolského míru. Oblast okolo Černého moře společně s Kavkazem každý ze zúčastněných nadále považoval za jeden velký sud plný střelného prachu. Poslední ránu z milosti dostala Svatá aliance v revolučním roce 1848, především velkorysou pomocí Mikuláše I. v roce 1849 mladému, a podle mínění cara, velmi nezkušenému a naivnímu císaři Františku Josefovi I. při potlačování revoluce v Uhrách.

V Evropě tak pojednou zůstaly jen dvě dostatečně velké a silné velmoci se shodným zájmem. Obě monarchie viděly jako svou snadnou kořist „nemocného muže na Bosporu“, Osmanskou říši. Problémem, který postupně narůstal, bylo, že každá měla úplně jinou představu řešení. Ještě než válka propukla, stejně tak i v jejím průběhu, se Američané postavili na ruskou stranu. Ruští diplomaté měli ve Washingtonu otevřené dveře ke kongresmanům i generálům, zatímco Prusové či Francouzi měli s úřady Spojených států neustálé těžkosti, o Britech ani nemluvě.

„Ačkoliv my toužíme co nejupřímněji zůstat neutrální, jen Bůh sám ví, jestli je to možné,“ tato slova pronesl tehdy prezident Franklin Pierce, sám armádní generál. V následujícím období se postoj Američanů více a více vyhraňoval od neutrality k nepřímé i přímé podpoře. I když o konfliktu příliš nevěděli, instinktivně je to táhlo na stranu Rusů. Své sehrály zkušenosti z dob ještě ne zcela zapomenutých a také mohutný proud přistěhovalců z Irska, přinášející velmi živé zkušenosti ze střetů s britskou mocí.

V Kentucky dokonce vznikl sbor dobrovolníků, připravený vyrazit na Krym pomoci ruské armádě. Dokonce byla již carem objednaná a zaplacená loď. Jen prudké protesty ze strany Spojeného království a Francie jim zabránily v odjezdu. Avšak tomu, aby do Ruska vyrazilo na pomoc při stavbě železnice patnáct techniků a inženýrů, se už zabránit nepodařilo; stejně jako třiceti americkým studentům medicíny povětšinou studujících v Paříži, pomáhajícím jako lékaři a chirurgové ruské armádě na Krymu. A také nepatří mezi příliš známé skutečnosti, že se do pomoci Rusům zapojil i plukovník Samuel Colt se svými dodávkami zbraní.

Většina států v Unii se postavila přímo či nepřímo v konfliktu za Rusy, výjimkou bylo Illinois, kde vydali prohlášení odsuzující agresivní politiku ruského vládce. Konflikt pochopitelně velmi zajímal i ministerstvo obrany Spojených států amerických. Jefferson Davis nechal sestavit tříčlennou komisi, aby „zmapovala umění války v Evropě“ se zvláštním zřetelem na uniformy, dopravu, zbraně, dělostřelectvo, opevnění a mosty. Kromě jiného měla komise i za úkol prošetřit, zda jsou velbloudi vhodní pro využití v dopravě a také jejich schopnost přizpůsobit se zimě a horským oblastem.

Konec ukázky