DENNÍK

ILUSTROVANÁ KRONIKA LEGIONÁŘE FRANTIŠKA KREJČÍHO

DENNÍK

ILUSTROVANÁ KRONIKA LEGIONÁŘE FRANTIŠKA KREJČÍHO

Copyright © Vladimír Krejčí, 2018

Cover © Lukáš Tuma, 2018

Photos © sbírka ČsOL a sbírka V. Krejčího, 2018

Czech Edition © Československá obec legionářská, Nakladatelství Epocha, Praha 2018

ISBN (e-pub) 978-80-7557-599-9

ISBN (mobi) 978-80-7557-600-2

ISBN (pdf) 978-80-7557-601-9

OBSAH

Úvodem

Jsme raby

Do Karpat

V Karpatech

Javorník

Další boje

Z Karpat

Postup

Do Alp a zpět

Nástup gen. Brusilova

Do zajetí!

V novém domově

V naší armádě

Odchod z ukrajiny

Do Francie

Archangelsk?

Naše vystoupení

Zklamání

Ústup

Na oddychu

Dálný východ

V Irkutsku

Resoluce

Do Tajšetu

V Tajšetu

Mrak

Ještě v Tajšetu

Nedočkal se!

Delegace z vlasti u nás!

Neklidné chvíle

V republice!

Nové vystoupení? Do Vladivostoku!

Ve Vladivostoku

Z Vladivostoku do Nagasaki – mořem!

Z Nagasaki do Mariveles

Z Mariveles do Singapuru

Ze Singapuru do Colomba

Z Colomba přes Aden, Suez do Port Saidu

Z Port Saidu do Terstu

Z Terstu do Prahy

Přílohy

Zborov

Bolševická agitace

Bodák

Malíř a legionář František Krejčí

Poznámka editora

Vážení čtenáři,

když se u nás doma řeklo pradědeček, vybavil jsem si vždy malíře. S válkou (a to navíc s tou druhou) jsem si spojoval spíše osudy jeho synů. To, že byl legionář, mi tak nějak nedocházelo. Vlastně mi nedocházel význam slova legionář. Asi bylo jednodušší vidět jeho obrazy, které byly kolem, než chápat jeho příběh.

Setkání s jeho deníkem před několika lety můj pohled na něj změnilo. Už to není malíř, ale voják, který bojoval v jedné z nejhorších válek. Ta velká válka se teď i po sto letech dotýká najednou i mě. A nejen mě nebo mé rodiny. Prostřednictvím deníků, jako je tento a které v této edici vydává Česká obec legionářská, se dotýká nás všech.

Tato kniha je pro mne pokračováním pradědečkova odkazu, který začínal jako písmomalíř, i tím, že jsem měl tu čest vytvořit současnou podobu edice. Za tuto příležitost děkuji Československé obci legionářské, především Jiřímu Charfreitagovi a jeho kolegům.

Nemohu vám sice popřát příjemné čtení. Přeji si ale, aby se podobné deníky již nemusely psát.

Petr Skala

pravnuk Františka Krejčího – legionáře

Vážené sestry, vážení bratři,

milí čtenáři,

v rámci úspěšné edice Pamětí Československé obce legionářské vychází tiskem další vzpomínky československého legionáře, které doposud nebyly uveřejněny, a byly tak známé jen malému okruhu zasvěcených. Jejich výjimečnost se nezakládá pouze na vlastním prožitku první světové války a boje za samostatný československý stát, jak nám je zprostředkoval jejich autor František Krejčí, ale spočívají i v jeho výtvarném umu. Krejčího kresby, kterými doprovodil rukopis svého deníku, dodávají líčení jeho zážitků neopakovatelnou atmosféru. Ukazuje se v nich neskrývaný talent rozvíjený ještě před válkou, která jej marnila po několik let.

Československý legionář František Krejčí naštěstí přežil a vrátil se s legiemi zpět do osvobozené vlasti, aby válečné pole vyměnil za pole kulturní a jako malíř a restaurátor pracoval pro svou vlast. Jeho svědectví jistě zaujme jak laickou, tak odbornou veřejnost a stane se napříště pevnou součástí legionářské literatury.

plk. v. z. MUDr. Pavel Budinský, Ph.D.

předseda Československé obce legionářské

ÚVODEM

Když nás na brněnském sletu Sokolstva 28. června 1914 zastihla v ruchu jeho zpráva o smrti následníka rakouského trůnu a slet byl přerušen, zakázán a srbská delegace sokolská musela hned opustiti sletiště i Brno, tušil jsem již tenkráte za touto černou oponou zlověstné mraky msty.

A skutečně! 28. července, měsíc po této události ohlašováno již na všech rozích a bubny, že „milovaný“ „z boží milosti“ císař rakousko-uherský Franc Josef I. s lítostivým srdcem velikého lidumila vidí se nucen vypovědět nešťastnému Srbsku válku.

Touto zprávou stanuli jsme mnozí jakoby před něčím děsivým.

A již 1. srpna věrný spojenec Rakouska Německo totéž učinilo Rusku, které počalo protestovati na záštitu svých slovanských bratří. 3. srpna Belgie vypověděla válku Německu, když toto porušilo neutralitu její, a tentýž den Německo vypovědělo válku Francii. 5. srpna učinila tak i Anglie Německu, 6. srpna Rakousko Rusku, 8. srpna Černá Hora Rakousku, 11. srpna Francie Rakousku, 13. srpna Anglie Rakousku, 23. srpna Japonsko Německu, 29. srpna Rakousko Belgii.

12. srpna vypověděl také Egypt válku Německu, 31. října Turecko Rusku, Anglii a Francii, 3. listopadu Japonsko, Černá Hora a Belgie Turecku.

Nemusel jsem hned při prvé mobilisaci nastoupiti, byl jsem uznán po vysloužení neschopným služby ve zbrani, ale již na podzim nucen jsem byl jíti znovu k odvodu – uznán schopným a dne 17. února 1915 již ocitám se ve Frankštátě[1] u Šumperka.

Jak jsme všichni cítili, dnes můžem směle již říci, tenkráte jsme mohli pěst zaťatou míti – ale schovanou v kapse.

Šli jsme do fronty, protože jsme museli, nebylo vyhnutí – nechtít, odporovat značilo houpat se co nejdřív na šibenici. Dle toho jsme také bojovali.

Následovali další vypovídání vojny. Tak koncem května 1915 zasáhla i Itálie, 12. října Bulharsko vypovídá Srbsku, 9. března 1916 Portugalsko Německu, 28. srpna 1916 Rumunsko Rakousku po skvělé ofensivě Brusilově. A 6. dubna 1917 dovršuje to i Amerika vypovězením války Německu.

Celkem bilo se 13 států, a to: Anglie s 8 000 000, Francie s 6 000 000, Německo s 12 000 000, Rakousko-Uhersko s 6 000 000, Amerika s 2 000 000, Rusko s 10 000 000, Itálie s 3 500 000, Turecko s 1 000 000, Řecko s 300 000, Srbsko, Belgie, Rumunsko, Bulharsko každý s 500 000 muži. Úhrnem stálo v poli 51 300 000 mužů, z toho mrtvých asi 7 354 000 mužů.

První uzavřelo potupný mír brestlitevský sovětské Rusko 3. března 1918. Koncem října kapitulovaly Bulharsko a Turecko, 28. října 1918 dodělalo také Rakousko-Uhersko, kterýmžto dnem vstoupil v život samostatný náš český stát – republika Československá. A 11. listopadu po stálých ohromných porážkách na západní frontě kapituluje Německo.

Hned při prvé možnosti, uznav o našem odboji v Rusku, přihlásil jsem se dobrovolně do řad naší armády, s kterou prodělal jsem ústup z Ukrajiny, vystoupení i magistrálu Sibiřskou až do definitivního odjezdu do vlasti.

Abych uchoval vzpomínky na tyto doby a náš boj za samostatnost, opsal jsem všechny své denníky a spojil v jedinou knihu, jíž jsem opatřil perokresbami dle svých tužkových náčrtů.

Sláva naší Československé republice! Ať žije prvý její president, náš „tatíček“ Masaryk!

Nazdar!

Tento svůj denník opsal jsem věrně dle původních zachovaných zápisek, které jsem vždy z fronty domů posílal. Kresby pérem provedl jsem dle svých původních, dle skutečnosti kreslených náčrtů tužkou. Začal jsem psáti něco již v Tajšetu na Sibiři, byly to zápisky, které jsem s sebou do zajetí přinesl, pak dobu v zajetí a několik statí opsal jsem z doby mého pobytí v naší české armádě. – Do psaní, vlastně opisování těchto prvých denníků dal jsem se ihned po svém příjezdu ze Sibiře do vlasti 29. dubna 1920. Byl jsem tak vzdálen domova 5 roků, 2 měsíce a 13 dní.

JSME RABY

16. února 1915 jsem vyjel z Konice a dojel do Šumperka sedmnáctého. Zde dle začátečních písmen příjmení rozděleni jsme byli po náhradních setninách. Já se dostal do Frankštátu ku druhé setnině. Se mnou z Konice šli: Fr. Klíč, Fr. Kuba a J. Kutý. Hned druhý den jsme cvičili na louce v hrozném blátě. 21. února jsme se odstěhovali ze školy do hostince Strnadova. Chodím k lékařským prohlídkám, které nic neznamenají, jsem vždy docela sprostě vyhnán. Očkováni a infováni jsme bezpočtukrát. K naší velké radosti napadlo 1. března na 10 cm sněhu, nemusíme se tedy váleti již v tom blátě. A 2. března prohlídka, zda se mezi námi u někoho nenachází ruské letáky. Samozřejmě, že nic se nenašlo, jen hrozná nečistota v kufřích.

Konáme teď různá pochodová a bitevní cvičení v okolí, někdy, ležíme-li dlouho na sněhu v kruté zimě za těchto cvičení, klejeme až hrozno. 13. března nás již začínají podělovat různými výstroji, které voják do pole potřebuje a patnáctého jsem přidělen k pochodové setnině. Vymizela všechna dřívější veselost a chuť k dílu. Noc bez spánku plná chmurných představ a různých myšlenek. 18. března mne Klíč fotografoval v rabském ústroji. Poručík Albrecht půjčuje nám ku čtení Národní Politiku. 23. března jsme se dozvěděli, že padl Přemyšl, nás by bylo ještě více těšilo, kdyby to byl – Krakov! 1. dubna nám zmenšeny porce a příkrm vůbec. Pořád se mezi námi přetřásá, že půjdeme do Srbska. Co rodí se nám teď za myšlenky v hlavách, jak každý přemýšlí o budoucím svém osudu. Mozek pracuje do strhání až k úzkosti, jsou to skoro tytéž pocity, jaké má zločinec před popravou, čeká-li na milost – buď, anebo.

10. dubna stěhujeme se do Šumperka, kde jsme ubytováni v jednom gymnasiu. U naší čety je bratr akad. malíře Lolka. Zde jsem poprvé viděl trest uvázáním. Na chodbě na zvláštním stojanu uvázán za zápěstí jen špičkami nohou dotýká se země provinilec. Chodím kolem, ale nemohu se na to dívati, jsem trochu měkčí povahy. Visel od 11. hodin dopoledne do 1. hodiny odpoledne. Co zde již bylo návštěv, loučení a slzí. Ač tak rád bych se se svými drahými ještě uviděl, nechci, aby kdo za mnou přijel, a jsem rád, že nikdo nepřijíždí, nač tížit rozbolavěnou duši ještě větším bolem.

Čím dál tím více pociťujeme tuhou kázeň vojenskou, jest čím dál tím více přísnější, že někdy se zdá, že více už nelze to vydržeti. Nebýt různých individuí, ušlo by to, ale právě tito lidé, jímž na sebe přísnějším potrestání nezáleží, přivádí celou četu, ba celou setninu do trestu, což ovšem není příjemné.

16. dubna dostáváme poslední výstroj, 120 ostrých patron, a přísaháme. O půl druhé hodině odpoledne seřazení celého pochodového praporu před gymnasiem, zde povel „k modlitbě“ a odchod na nádraží. Před tím jsme byli na dvoře gymnasia fotografováni. Jede též šikov. B. Trbušek z Konice.

DO KARPAT

O 1/2 3. hodině odpoledne odjíždíme ze Šumperka v nákladních vagonech. Zařízení v těchto sestává: uprostřed kamna, po stranách po 4 lavicích, 1 klosset a bedna s uhlím. Jak působil na mne odjezd, nebudu vypisovati, to loučení při odjezdu, jež jsem přehlídl! Celá setnina kromě nás – Čechů, ověnčena kvítím a nenáviděnými černožlutými pentlemi – my docela holí – krom té tíže na bedrách. Ve voze nás kol 30–32. O 1/2 6. přibyli jsme do Přerova, kde setkali jsme se s pluky 13 a 59. 17. dubna o 2. hodině ráno v Břeclavě o 1/2 5. v Angern, kde setkali jsme se s plukem č. 1 a 16. praporem myslivců. V noci ležel jsem na holé zemi vagonu, přikrytý dekou, torbu pod hlavou. O 4. hodině ráno jsem byl již vzhůru nemoha spáti zimou a „pohodlím“ i krásnou vůní, jež mne ze spánku burcovala.

Míjíme Oberweiden, Marchegg, kde viděl jsem poprvé říšské Němce provázející vlak s automobily. U Prešpurku vinice, dále k Budapešti krásná rovina s úrodnými lány. V Nových Zámcích koupil jsem láhev vína za K 1,40. Úrodná pole kam oko dohlédne, plno zajíců, bažantů a koroptví prohání se kolem trati. Za Parkány Nána objevil se nám již Dunaj se svými žlutými vodami. Parníky a vlečné lodě míjí kol nás, dokola vinice a hory, vpravo zřícenina jakéhos hradu majestátně se týčí do oblak. Nagymaros a brzy Novy Pest. Před tímto již počínají opevnění, drátěné překážky, střelecké úkryty – děla svítí ze svých úkrytů. V Budapěsti koupil jsem si cukroví, setkal se s Vitoulem z Měrotína a Procházkou z Konice.

18. dubna v Szólnóku viděl jsem poprvé zajaté Rusy. V úžas uvádí nás za Szólnókem rozvodněná Tisa, ač už mnohá voda opadla. Majestátní je pohled na vody po šíré rovině se rozlévající. Zvěře už vidět není, začínají pusty. Szajol, Pusztapó, Bëkösfeletvár, Békéscaba, Gyula. Mnoho vysoké zvěře, rovina jako stůl a domky jak kostky sem a tam roztroušené. Kam oko dohlédne širá rovina, nyní a z jara celá neb místy zaplavená. Kötegyán, Nagy Szalónta, Szeffa, Váradles. Dnes odpoledne měl jsem nepříjemný, rozčilující výstup s jedním Němcem, přičemž tento haněl Čechy nestydatým způsobem. Žluč kypí, pěsť se marně svírá – ale mlč, jsi slabým proti přesile. Večerem dojíždíme do Velkeho Varadínu.

19. dubna. Stojíme od večera ve V. Varadíně s pluky 13, 16 a 54. Sešel jsem se zde s Fialou ze „Střelnice“ a Fr. Krčem z Křemence jako kadetem a Zavíralem z Konice. Také jsem se dnes řádně umyl. Pluky 54 a 16 mají vozy okrášleny prapory v národních barvách, u našeho pluku by to stálo nejméně – hlavu. O 1/2 3. hodině odpoledne odejzd z V. Varadína. Bihárpüspöki, Popotamási. Za touto stanicí 4 převrhnuté vagony ze srážky. Vinohrady, rákosí, cigáni, buvoli, bagouni. Szekélyhid, Ermihályfalva, Nagykároli.

20. dubna probudil jsem se před stanicí Rakaezc. U stanice Huszt[2] nalevo malebná velká zřícenina. Poprvé viděl jsem zde kroužit dva aeroplány. Za touto stanicí drátěné překážky a opět 3 letadla. Na stanici celý vlak saní opotřebovaných zimní dobou ve válce. Krajina již hornatá, vlak s raněnými. Szeklencze. Krajina chudší, chov dobytka. Obyvatelé v kožešinách, bosí, domky dřevěné pokryté slámou mají podobu hřibů. Už neviděti obdělaných polí, ale samá pastvina – dosud jsme v Uhrách. Ženy po bílo oblečené, místy s vyšíváním, ale kožichy přes sebe, nohy bosé, též mužští v kožichách, slaměné klobouky, ale nohy bosé. Vesnické domky již v kupách hromadně, ale ty hřbitovy chudé, neohražené, dřevěné kříže a mnoho čerstvých hrobů. Bustyaháza,[3] Téczó, Taraczkös, Hozromezö, Szarvaszo.[4] Karpaty svítí svými sněhovými vrchy v ranním slunci. Máramarossziget,[5] Bocsko,[6] Louka, před touto stanicí plaví po řece velmi mnoho dlouhých dřev.

Vjíždíme do hor. Ohromné hory, po jejichž stráních tulí se chudé chatrče obyvatel, jichž ubohost u nás člověk si představiti nemůže. Kam až umístili svůj příbytek, je překvapující.

Trén jedoucí podle řeky pěknou silnicí. Rozbořené domy. Stráně hor chudě porostlé bukovými stromy. Minuli jsme rozbořený most, do základů smetené domky, tři vypálené stanice – svědkové války se stále houstěji ukazují. Visóvölgy,[7] vypálená stanice. Terebesfejérpatak.[8] Jedem údolím. Řeka neznámého jména[9] provází náš vlak svými prudkými vlnami. Silnice vine se kol trati a po stranách ohromné hory ční k nebesům. Vlak s 3. děly na stanici Barnabás.[10] Projíždíme tunelem, druhým na naší cestě. Celou jízdu provází nás obyvatelstvo pozdravy: ženy pláčem, děti výkřiky radosti ve své dětské nevinnosti. Co chvíle zašumí v uši vodopád z hor se řítící. Jak to mile působí na duši. Hory již dostávají bílé přikrývky a jsou vyšší. Stráže stojí podél celé trati.

Rahó.[11] Ovce po stráních. Jedeme kol skály, na níž ční kříž, dále na pravé straně ještě vyšší skála s křížem. Na stanici v Rahó setkal jsem se s E. Šetigrem jedoucím nazad. Bilin – zde už mluví rusínsky. Zase po levé straně několik domků do základu smetených. Přes demolovaný, nově opravený most. Tiszaborkut.[12] Domky už vzhledné jako u nás, ovšem jen místy, ty po horách jsou roztroušené, uboze vyhlíží. Jedem údolím, hory kol do kola, dva tunely, jeden za druhým. Opět most demolovaný a vpravo vagon rozbitý. Kevele. Sníh na velikánech horských svítí v zapadajícím slunci jako zrcadlo na slunce vystavené. Körösmezö[13] s demolovanou budovou nádražní. Sem tam rovy padlých. První pravoslavný kostel Havasalja. Vykácené a ostřílené stromy svědčí o zuřivší tu bitvě. Tunel. Jedeme průsmykem. Hroby, domy srovnané se zemí, vykácené lesy, zákopy. Woronienka, Worochta.[14] V neznámé stanici povečeřeli jsme a jeli dále pomalu. Rozkaz: žádné světlo, zavřít, nevystupovat.

Ráno 21. dubna o 4. hodině do Kolomeje.[15] Zákopy, drátěné překážky. Matyjowce. Rovy padlých. Zablotóv, Sniatyn.[16] Všechna nádraží, co jsme od včerejška projeli, desinfekována vápnem. Szuci, Zuczka, kde jsme o 1/2 9. hodině dopoledne vystoupili a o 1. hodině pochod do Sadagóry.[17] Zde na nádraží demolovaných kasáren setkal jsem se s Jeníkem, Josefem, Pajchlem, Spurným Al. a Kotišem. Přidělen jsem k 7. setnině, 2. četě.

Konec ukázky