A. J. Pearce

DEAR MRS. BIRD

Copyright © Big Dog Little Dog Ltd. 2018

Translation © 2018 by Anna Kolčiterová

Jacket design © by Barbara Baloghová

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6278-2

Mame a otcovi

LONDÝN

december 1940

PRVÁ KAPITOLA

Inzerát v novinách

Keď som prvý raz zbadala ten inzerát v novinách, mala som pocit, že vyskočím z kože. Dovtedy bol môj deň celkom príjemný aj napriek tomu, že s Luftwaffe sme všetci meškali do práce, a potom sa mi podarilo zohnať cibuľu na dobrý guláš. Keď som si však všimla ten oznam, bola som takmer v siedmom nebi.

Bolo štvrť na štyri, typické decembrové poobedie. Začalo sa zmrákať ešte skôr, než včera. Napriek dvom vestám a zimníku mi bolo stále zima. Sediac na druhom poschodí autobusu číslo 24 som videla, ako sa mi od úst odliepa para.

Vracala som sa z advokátskej kancelárie Strawman’s, kde som pracovala ako sekretárka. Potom som pokračovala na nočnej zmene ako operátorka hasičskej stanice. Už som prečítala každé jedno slovo v novinách The Evening Chronicle a teraz som si prezerala horoskopy. Neverila som im, ale pre istotu som ich preletela. Moja najlepšia priateľka Bunty tam mala napísané: „Čoskoro dostanete veľa peňazí. Šťastné zviera: tchor.“ Znelo to sľubne. Môj horoskop zas tvrdil: „Veci sa nakoniec na dobré obrátia. Šťastné zviera: ryba – treska.“ V porovnaní s tchorom je to slabota.

A potom som si všimla inzerát v ponukách práce. Bol natlačený medzi miestom do konzervárne na varenie džemu (netreba prax) a vedúcim v továrni na overaly (skúsenosti vítané).

HĽADÁ SA REDAKTOR: Hľadáme pomocného redaktora vo vydavateľstve Launceston Press Ltd. Vydávame aj The London Evening Chronicle. Schopného, nadšeného a ochotného tvrdo pracovať. Minimum 60 slov za minútu na stroji/110 rýchlopisom. Napíšte čím skôr pani H. Birdovej na adresu vydavateľstva Launceston Press Ltd., Launceston House, Londýn EC4.

Bola to práca, o akej som vždy snívala.

Najviac som túžila (samozrejme, okrem toho, aby sa skončila vojna a Hitler zomrel čo najstrašnejšou smrťou) po mieste žurnalistky. Presnejšie, stať sa niekým, koho ľudia z fachu volali vojnová korešpondentka.

Posledných desať rokov – odkedy som sa ako dvanásťročná za odmenu za dosť otrasnú báseň dostala na exkurziu do istých miestnych novín – snívam o kariére žurnalistky.

Teraz mi srdce bilo ako splašené. Cítila som ho cez dve vesty a zimník a hrozilo, že vyskočí von a pristane na panej sediacej vedľa mňa. Bola som naozaj vďačná za prácu v advokátskej kancelárii Strawman’s, ale zúfalo som sa chcela stať reportérkou. Takou, čo má stále po ruke zápisník, a je pripravená odhaliť politické intrigy, položiť ťažké otázky predstaviteľom vlády, sadnúť na posledné lietadlo kamsi do neznáma a prinášať odtiaľ životne dôležité správy o hnutiach odporu a vojne.

V škole mi učitelia hovorili, aby som sa usadila a nesnívala o nemožnom, aj keď práve angličtina mi išla najlepšie. Nedovolili mi napísať predsedovi vlády a požiadať ho, aby sa pre školský časopis vyjadril k zahraničnej politike. Bol to skľučujúci začiatok.

Odvtedy som pochopila, že je dosť ťažké nájsť si zamestnanie takmer bez praxe, obzvlášť keď som si zaumienila, že budem pracovať pre niektoré noviny sídliace na Fleet Street v Londýne. Aj keď som vo všeobecnosti optimistka, ani som nepomyslela, že tri letné brigády v Little Whitfield Gazette ma dostanú do Berlína.

Videla som v tom však svoju šancu.

Znova som si prečítala inzerát a zamyslela som sa, či na to mám.

Schopný:

To som bola určite ja, aj keď som si nebola istá, čoho by som mala byť schopná.

Nadšený:

To jednoznačne. V autobuse som skoro zakričala od vzrušenia.

Ochotný:

Ak by bolo treba, spávala by som hoci aj v kancelárii na dlážke.

Nemohla som sa dočkať, kedy sa budem môcť o tú prácu uchádzať.

Zazvonila som, že na nasledujúcej zastávke chcem vystupovať, a na ten zvuk začal autobus spomaľovať. Schmatla som kabelku, plynovú masku a cibuľu, strčila som si noviny pod pazuchu a tak rýchlo som zbehla po schodoch, že som si tam v pomykove zabudla jednu rukavicu.

„Ďakujem,“ zakričala som na sprievodkyňu a takmer som ju zhodila, keď som sa predierala zadnými dvermi.

Autobus na zastávke pred Bootovou lekárňou, čo mala otvorené aj napriek tomu, že jej pred dvoma týždňami výbuch vyrazil všetky okná, len pribrzdil, a tak som zoskočila na bývalý chodník a vydala som sa smerom domov.

Bootov obchod nebol jediný, čo to schytal počas náletov. Užila si to celá ulica. Z potravín ostala len jedna stena a kopa trosiek, štyri bytové domy vedľa nášho kompletne zbombardovali a namiesto Parsonsovho obchodu s vlnou bola len veľká medzera. Pimlico ešte stálo so vztýčenou hlavou, ale nebolo to zadarmo.

Vyhýbajúc sa kráterom som prebehla cez ulicu, spomalila som, aby som pozdravila pána Bona v trafike („S takým menom by človek čakal, že sa stane mäsiarom!“ (bone – kosť, pozn. prekl.)). Práve urovnával na pulte pred obchodom noviny. Oblečený v uniforme strážnika si dýchal do dlaní, aby mu bolo teplejšie. „Ahoj, Emmy,“ povedal pomedzi obláčiky pary. „Už máš ranné vydanie? Na titulke je rozkošná fotka jej veličenstva.“ Usmial sa. Napriek tomu, čo mu vojna spôsobila, pán Bone bol ten najveselší človek, akého som poznala. Nezáležalo na tom, aké zlé správy noviny prinášajú, vždy poukázal na niečo pútavé. „Nie, nezastavuj – vidím, že sa kamsi ponáhľaš.“

Inokedy by som sa pristavila a prehodila pár slov o novinkách. Pán Bone mi občas dával staršie vydania novín alebo Picture Post, ak si ich niekto rezervoval, ale zabudol poň prísť, aj keď ich mal odoslať nazad vydavateľovi, ale dnes som sa jednoducho ponáhľala domov.

„Druhá strana, pán Bone,“ veselo som zavolala. „The Chronicle hľadá redaktora. Toto by mohlo byť ono!“

Pán Bone ma v mojom sne stať sa vojenskou korešpondentkou naozaj podporoval, aj keď sa obával, čo by sa mi všetko mohlo stať pri cestách za nepriateľskú líniu. Teraz sa usmial ešte viac a na znak triumfu mi zamával večerným vydaním.

„Len do toho, Emmy,“ zvolal. „Veľa šťastia. Odložím ti dnešné Timesy.“

Zakričala som slová vďaky a bláznivo som zamávala voľnou rukou. Zatiaľ som dobehla na koniec cesty. Ešte pár minút a potom prudko doprava. Vyhnúť sa dvom starším paniam, čo sa zrejme intenzívne zaujímali o Waltera, predavača horúcich zemiakov, a potom okolo čajovne domov. Rozrazila som vchodové dvere, preletela po vydláždenej chodbe a hore schodmi.

„Bunty!“ zakričala som dúfajúc, že ma bude počuť aj o tri poschodia vyššie. „Neuveríš, čo sa stalo. Mám tú najlepšiu správu.“

Kým som vybehla hore schodmi, Bunty už stála vo dverách svojej spálne v nočnej košeli a utierala si rozospaté oči. Chodila na nočné vo vojenskom úrade ako sekretárka, ale samozrejme. musela mlčať o tom, čo presne robí.

„Zvíťazili sme vo vojne?“ opýtala sa. „V práci o tom nič nevraveli.“

„To je len otázka času,“ povedala som. „Nie, ale pozri, bude to druhá najlepšia správa.“

Strčila som jej noviny do ruky.

„Varič džemu?“

„Nie. Pod tým.“

Bunty sa usmiala a znova preletela pohľadom stranu. Keď si všimla ten inzerát, oči jej zažiarili.

„Božemôj.“ Každým slovom bol jej hlas hlučnejší. „EMMY, PRÁCA PRE TEBA AKO STVORENÁ.“

Nedočkavo som prikývla.

„Myslíš? Naozaj? Asi je, no nie?“ nezrozumiteľne som bľabotala.

„Jasné, že je. Budeš tam skvelá.“

Bunty bola tá najoddanejšia priateľka na svete. Bola neskutočne praktická a okamžite začala konať.

„Musíš im ešte dnes napísať. Byť prvá v poradí. Pán Strawman ti dá odporúčanie, nie? A aj kapitán Davies na stanici. Bože, budeš tam stále môcť robiť?“

Okrem normálnej práce v advokátskej kancelárii som sa na začiatku bombardovania prihlásila ako dobrovoľníčka k pomocnému požiarnemu zboru. Môj brat Jack už lietal a bojoval odušu a nastal čas, aby som aj ja podala pomocnú ruku. Buntin priateľ William bol požiarnik na plný úväzok v hliadke B, a keď navrhol, že by som mohla pracovať ako dobrovoľná operátorka na hasičskej stanici na Cartlon Street, pripadalo mi to ideálne. Pracovala by som tam tri noci do týždňa a stíhala to aj popri práci sekretárky. Nasledoval pohovor s vedúcim stanice, kapitánom Daviesom, potom zdravotná prehliadka, aby sa uistili, že to zvládnem, a hneď som mohla nastúpiť. Dostala som šikovnú uniformu v námorníckej modrej s ligotavými gombíkmi, čierne topánky a čiapku s logom PPZ, na ktorú som bola právom hrdá.

S Bunty sme Williama poznali ešte z detstva, a keď som sa pridala k hasičskému zboru, prišiel redaktor našich dedinských novín a spravil nám trom spoločnú fotografiu. Vytlačili ju s titulkom „Little Whitfield ide na pomoc“ a pripadalo mi to, akoby sme my boli zodpovední za bezpečnosť celého mesta a fungovanie vojenského úradu. Spomenuli aj môjho snúbenca Edmunda. Bolo to milé, lebo tiež pochádzal z Little Whitfieldu, aj keď mierne fabulovali, že mal na starosti pol kráľovskej artilérie, na čo Edmund povedal, že to trochu preháňajú. Poslala som mu výstrižok z novín a celkom sa na tom pobavil. Bolo to skoro ako za starých čias, pred vojnou, keď Edmunda odvelili na druhý koniec sveta. Do dvoch týždňov po mojom nástupe k hasičskému zboru sa Nemci pustili do Londýna a ja som bola rada, že môžem byť užitočná. Thelma, moja priateľka z hliadky B, povedala, že aj keď ešte nie som vojnová korešpondentka, aspoň že robím niečo užitočné.

„Ach, dobre, je to na čiastočný úväzok,“ povedala Bunty, keď si znova prečítala inzerát, a odpovedala si tak na vlastnú otázku. Už prestala vykrikovať a zvážnela. „Vážne, Emmy,“ povedala. „Toto by mohla byť tvoja veľká príležitosť.“

Chvíľu sme sa na seba dívali premýšľajúc o dôležitosti.

„Stavím sa, že aktuálne udalosti máš v malíčku,“ povedala. „Budú tam z teba nadšení.“

„Neviem, Bunty,“ zrazu som znervóznela. „Budú mať určite dosť vysoké nároky aj na začiatočníčku. Mohla by si ma vyskúšať?“

Odišli sme do obývačky, kde boli na stolíku zložené dve kopy časopisov a tri zošity plné novinových výstrižkov. Zložila som si čiapku, vytiahla z kabelky zápisník Len-Tak-PreIstotu, a prelistovala som na koniec, kde som si veľkými čiernymi písmenami napísala DODATOK a pod tým na ďalší riadok ČLENOVIA VOJNOVÉHO KABINETU.

Podala som ho Bunty, ktorá sa zvalila na pohovku.

„Budem predstierať, že s tebou robím pohovor,“ povedala a ukázala pritom na najmenej pohodlnú stoličku v izbe.

„A budem veľmi vážna. Prvá otázka, ako sa volá minister financií?“

„Sir Kingsley Wood,“ odpovedala som, kým som si rozopínala kabát a posadila sa. „To je ľahké.“

„Veľmi dobre,“ povedala Bunty. „A kto je predseda vlády? Neviem sa dočkať, kedy tam nastúpiš. Tvoji rodičia budú nadšení.“

„Sir John Anderson,“ odpovedala som jej na otázku.

„Pekne poporiadku, ešte som tú prácu nedostala. Dúfam, že mama s otcom budú radi. Zrejme sa budú strachovať, že musím robiť nebezpečné veci.“

„Budú sa však tváriť, že je všetko v poriadku,“ povedala Bunty. Obe sme sa usmiali. Bunty poznala mojich rodičov rovnako dobre ako ja. Naši otcovia sa poznali od 1. svetovej vojny a viac-menej patrila do rodiny.

„Opýtaj sa ma niečo naozaj ťažké,“ povedala som.

„Tak dobre,“ povedala Bunty a potom sa odmlčala. „Ach, práve mi napadlo, čo na to asi povie Edmund? Určite sa poriadne naštve,“ dodala, než som stihla niečo povedať.

Chcela som ho obhajovať, ale Bunty mala pravdu. S Edmundom sme už boli spolu celé veky a zasnúbení sme boli osemnásť mesiacov. Bol úžasný – múdry a pozorný a starostlivý – ale nedá sa povedať, že by veľmi drukoval mojej kariére v žurnalistike. Niekedy vedel byť poriadne nudný.

„Nie je to s ním také strašné,“ lojálne som povedala. „Určite bude rád.“

„A ty tam pôjdeš pracovať, aj keby nebol,“ dodala Bunty s istotou.

„Bože, určite,“ povedala som. „Ak mi to miesto ponúknu.“ Ľúbila som Edmunda, ale nechcela som skončiť ako rohožka.

„Naozaj dúfam, že sa tam dostaneš,“ povedala Bunty a prekrížila si ruky. „Musí sa to podariť.“

„Vieš si to predstaviť? Redaktorka v The Evening Chronicle.“ Zamyslela som sa, ako jazdím taxíkom po Londýne a čakám na vhodnú príležitosť. „Začiatok mojej žurnalistickej kariéry.“

„Len do toho!“ povedala Bunty úprimne. „Myslíš, že sa budeš špecializovať na vojnovú korešpondenciu?“

„Ach, jasné. To dúfam. Budem nosiť nohavice, a keď vyhráme vojnu, našetrím na auto a s Edmundom si prenajmeme byt vo Westminstri, a asi budem fajčiť a tráviť večery v divadle a rozprávať smiešne historky v Café de Paris.“

Bunty vyzerala nadšene. „Neviem sa dočkať,“ povedala, akoby som hovorila o budúcom týždni. „Ak ma Bill nepožiada o ruku, možno sa dám na politiku.“

Buntin priateľ pred vypuknutím vojny študoval architektúru. Plánoval dokončiť školu a začať zarábať, prv než sa vezmú.

„Ach, Bunty, to je úžasný nápad,“ ohromene som povedala. „Neuvedomila som si, že ťa také veci zaujímajú.“

„Nuž, až tak veľmi nie. Aspoň zatiaľ nie. Som si však istá, že veľa poslancov bude po našej výhre chcieť oddychovať, a mne sa vždy páčila myšlienka vystupovať v rádiu.“

„Dobrý nápad. A ľudia ťa budú rešpektovať, lebo si robila vo vojenskom úrade.“

„Nikdy však o tom nebudem hovoriť.“

„Samozrejme.“

Nálada tu poriadne ožila. Ja budem žurnalistkou a Bunty bude vystupovať v BBC.

„Dobre,“ povedala som vstávajúc. „Idem napísať žiadosť o prijatie a potom zájdem na stanicu a skúsim sa stretnúť s kapitánom Daviesom. Nie som si istá, či mi miesto dobrovoľníčky na ústredni hasičskej stanice pomôže získať prácu v The Evening Chronicle, ale nemôže to uškodiť.“

„Nezmysel,“ povedala Bunty. „Je to super. Ak dokážeš preberať hovory uprostred Hitlerových pokusov o vyhodenie Anglicka do vzduchu, budeš aj pod paľbou skvelá vojnová korešpondentka. William hovorí, že si to najodvážnejšie dievča na hliadke a ani si neodvrátila pohľad, keď Derek Dobson raz prišiel zo zásahu celý dobitý.“

„Nuž, viem podať prvú pomoc,“ povedala som. Nechcela som na to veľmi myslieť. O takej veci človek nerád rozpráva, ale bola to hrozná noc a Derek bol ešte stále práceneschopný. Bunty znova zdvihla noviny. „Si naozaj odvážna,“ povedala. „A v tej novej práci budeš skvelá. A teraz, hor sa do toho.“ povedala podávajúc mi noviny. „Píšu tu: Čím skôr napíšte…“

„Vážne,“ chytila som ich a trochu sa mi zahmlilo pred očami. „Nemôžem uveriť, že by to mohla byť nakoniec pravda.“

Bunty sa naširoko usmiala a povedala: „Len počkaj.“

Vzala som kabelku, vybrala svoje najlepšie pero a začala som písať.

DRUHÁ KAPITOLA

Pán Collins, redaktor a komentátor

Týždeň po zverejnení inzerátu som sa nesmierne snažila ostať pokojná. Od odoslania listu pani Birdovej som svoje vedomosti o každodennom dianí povýšila na úroveň mánie. Bola som na ceste na pohovor v The London Evening Chronicle.

Bunty ma denne preskúšavala, až to miestami pripomínalo vypočúvanie. Keď som to prezradila rodine a dievčatám na B hliadke, všetci boli nadšení a zároveň si boli istí, že to miesto dostanem. Napísala som o pohovore aj Edmundovi a hoci som od neho nedostala ešte odpoveď, ostatní ma veľmi podporovali. Predo dňom som skončila zmenu na hasičskej stanici a počula som od dievčat samé: „Veľa šťastia.“ Chlapci na čele s Williamom zas vykrikovali: „Chyť sa titulnej strany“ či „zlom väz.“ Snažili sa napodobniť bujaré výkriky filmových žurnalistov. Bolo to od nich milé a mala som pocit, akoby polovica Londýna – a celý Little Whitfield – stáli za mnou.

Londýnu dnes vládla nízka a smutná sivá obloha, čo vyzerala akoby nejaký školák odhodil svoj sveter a omylom ním prikryl West End. Napriek chladu som mala na sebe modrý jednoradový kostým, najlepšie topánky a čierny klobúk, čo som si požičala od Bunty. Dúfala som, že budem vyzerať slušivo a zároveň dôstojne. Taký človek, čo má nos na novinárske príležitosti a okamžite ide na vec. Taký človek, čo sa ničoho nezľakne a nepustí do nohavíc.

Zobrala som si v práci voľno a hoci peši by som tam bola za menej než hodinu, radšej som cestovala dvoma autobusmi, aby som neprišla ošľahaná vetrom a nevyzerala ošumelo. Keďže som prišla priskoro, stála som pred budovou Launceston House a nervózne som sa dívala na obrovskú art deco stavbu pred sebou.

Že ja by som mohla robiť tu? Z tej predstavy sa mi zakrútila hlava.

Zaklonila som hlavu. Jednou rukou som si pridŕžala Buntin klobúk a v druhej som zvierala kabelku. Takmer som sa potkla, keď zrazu na mňa zakričal mrzutý hlas: „Pohnite kostrou, nikto nemá rád slimáky.“

Veľká pani s klobúkom, čo vyzeral ako pánska fedora, vyšla z budovy a mierila ku mne. Klobúk zdobilo krátke bažantie pero, ktoré mestskému klobúku dávalo nezvyčajný vidiecky nádych. Iná časť tohto mŕtveho vtáka spolu s kusom králika poslúžila ako luxusná brošňa na klope jej kabáta. Pripomínala mi moju tetu Tiny, ktorá bola na svojom prvom love tetrovov ako trojročná a odvtedy neprestala strieľať do všetkých kríkov.

„Prepáčte,“ povedala som. „Ja som sa len…“

Pani sa uškrnula a preletela okolo v závane karbolového mydla.

„… zahľadela.“

Ako som ju pozorovala prechádzajúcu cez cestu, premkol ma zvláštny pocit, že som v škole. Každú chvíľu sa rozozvučí zvonec a začne sa telesná výchova.

Otriasla som sa. Prišla som sa sem uchádzať o miesto novinárky píšucej o dôležitých veciach a vážnych správach, takže by som sa mala spamätať a jednoducho ísť dnu. Zhlboka som sa nadýchla, asi po stý raz som sa pozrela na hodinky a potom som vyšla hore širokými mramorovými schodmi a cez otočné dvere.

Vstupná hala pôsobila veľkolepo a bola tam skoro taká zima ako na ulici. Postavila som sa k dvom postarším pánom vo veľkých kabátoch, ktorí čakali na výťah a diskutovali o včerajšom príhovore predsedu vlády v rádiu. Jeden sa rozčuľoval nad činnosťou spojencov v Afrike a rozhadzoval pri tom rukami, až mu z cigarety odlietal popol, a skoro ním trafil svojho spoločníka. Druhý vyzeral, že ho nepočúva, ale aj tak si nahlas odfukoval.

Načúvala som, zatiaľ čo veľká mosadzná šípka nad dverami stále ukazovala štvrté poschodie a páni sa neprestávali hádať.

„Je to nezmyselný ťah. Nemajú tam šancu. Okrem toho, Selassie nevie, čo robí.“

„Hlúposť. Hovoríš do vetra.“

„Pch! Stavím päť šilingov, že sa mýliš.“

„Cítil by som sa trápne, keby som ich od teba zobral.“ Neuvedomila som si, že na nich civiem, kým sa ten s cigaretou na mňa neobzrel.

„A čo na to hovoríte vy, srdiečko? Je Eritrea stratená? Máme sa ňou vôbec zaoberať?“

Dobrý bože. Ešte som sa ani nedostala na pohovor a už sa ma pýtajú na môj politický názor.

„Nuž,“ povedala som naučene. „Nie som si celkom istá, ale ak si pán Churchill myslí, že je to dobrý nápad, povedala by som, že najlepšie bude ísť na nich cez Sudán.“

Chlapík skoro prehltol cigaretu. Jeho známy na chvíľu zaváhal a potom sa rozrehotal.

„Hovoril som ti, Henry! Nie sú všetci takí hlúpi ako vyzerajú.“

Ten druhý uštipačne poznamenal: „Každý dokáže zopakovať, čo počul v rádiu.“

„Vlastne som to čítala v The Times,“ povedala som pravdivo. Ani jeden z nich nezareagoval, ale znova sa začali hádať. Konečne výťah dorazil.

Nasledovala som ich dovnútra a slušne poprosila zriadenca, že by som rada išla na tretie poschodie. Potom som zdvihla bradu a cítila sa povýšenecky. Stať sa vojnovou korešpondentkou asi nebude prechádzka ružovým sadom, ale neprekvapovalo ma to. Moja mama vždy vravievala, že muži si myslia, že prsia otupujú mozog. Tvrdila, že najmúdrejšie je nechať ich v tom, že ste idiot, takže môžete uháňať ďalej a vyviesť ich všetkých z omylu.

Milovala som svoju mamu. A nielen preto, že vždy keď pred ľuďmi povedala slovo prsia, otec zagúľal očami a predstieral, že sa chytá za srdce.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

PRVÁ KAPITOLA Inzerát v novinách

DRUHÁ KAPITOLA Pán Collins, redaktor a komentátor