John Grisham

THE ROOSTER BAR

Copyright © 2017 by Belfry Holdings, Inc.

All rights reserved.

Translation © 2018 by Alena Redlingerová

Jacket design © 2018 by Emil Křižka

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6332-1

1

KONIEC ROKA PRINIESOL ZVYČAJNÉ SVIATOČNÉ radovánky, aj keď v dome Frazierovcov nemali veľa dôvodov na radosť. Pani Frazierová ozdobila vianočný stromček, zabalila zopár lacných darčekov a upiekla koláčiky, o ktoré v skutočnosti nikto nestál, v kuchyni si ako vždy púšťala Luskáčika a pohmkávala, ako keby Vianoce boli veselé.

Veselé však nebolo nič. Pán Frazier sa pred tromi rokmi odsťahoval, nikomu nechýbal a všetci ho nenávideli. Zakrátko sa nasťahoval k svojej mladej sekretárke, ako sa ukázalo neskôr, bola už tehotná. Pani Frazierová, odvrhnutá, ponížená, bez peňazí a v depresii robila, čo mohla.

Jej mladší syn Louie mal domáce väzenie, prepustili ho na kauciu, čakal ho ťažký rok, lebo ho obvinili z obchodovania s drogami. Ani sa nepokúsil kúpiť mame darček. Vyhovoril sa, že nemôže odísť z domu, lebo má na členku súdom nariadený monitorovací náramok. Aj tak nikto nečakal, že by sa Louie unúval nákupom darčekov. Vlani a predvlani mal členky voľné, ale nikomu nič nekúpil.

Starší syn Mark, študent práva, prišiel domov na sviatky, a hoci bol ešte chudobnejší ako jeho brat, kúpil matke parfum. V máji ho čakala promócia, v júli advokátske skúšky a do washingtonskej firmy mal nastúpiť od septembra, v mesiaci, na ktorý zhodou okolností naplánovali Louieho proces. Ten sa však nemohol konať z dvoch dôvodov. Po prvé, tajní z protidrogového ho prichytili pri predaji desiatich dávok cracku – mali to aj na videu – a po druhé, ani Louie, ani jeho matka si nemohli dovoliť slušného právnika, ktorý by sa ujal prípadu. A tak Louie a pani Frazierová celé sviatky trúsili poznámky, že by mal Mark dobrovoľne obhajovať svojho brata. Nebolo by jednoduchšie naťahovať celú záležitosť ešte pol roka, keď Marka prijmú do advokátskej komory – jednou nohou už je tam –, a len čo získa licenciu, bude preňho hračka nájsť nejakú procedurálnu chybu, o akých sa stále píše, a dosiahnuť stiahnutie obvinenia, či nie?

Ich fantazmagórie boli dosť deravé, no Mark odmietol akúkoľvek debatu. Keď pochopil, že Louie má v pláne na Nový rok obsadiť pohovku najmenej na desať hodín a pozerať sedem pohárových zápasov zaradom, Mark sa potichu vytratil a vybral sa ku kamarátovi. Vrátil sa v noci, a hoci mal v hlave, rozhodol sa ujsť. Vráti sa do Washingtonu a bude zabíjať čas v právnickej firme, kde sa čoskoro zamestná. Prednášky sa začnú až o dva týždne, ale po desiatich dňoch Louieho ustavičného šomrania a nariekania nad vlastnou neutešenou situáciou, nehovoriac o Luskáčikovi, mal všetkého po krk a tešil sa na posledný semester v škole.

Nastavil si budík na ôsmu a ráno pri káve vysvetlil mame, že ho potrebujú vo Washingtone. Prepáč, že odchádzam skôr, nerád ťa tu nechávam samu s tvojím zlým chlapcom, ale musím. Nie je na mne, aby som ho vychovával. Mám dosť vlastných problémov.

Najväčší predstavovalo auto, staručké Bronco, na ktorom jazdil už od strednej. Počítadlo najazdených kilometrov už dávno zamrzlo na čísle 299 200. Prvé v dlhom zozname súčiastok, čo treba súrne vymeniť, bolo palivové čerpadlo. Posledné dva roky sa mu darilo udržiavať v chode motor, prevodovku aj brzdy s pomocou pásky a kancelárskych sponiek, ale s čerpadlom nemal také šťastie. Zatiaľ ako-tak fungovalo, lenže maximálna rýchlosť, ktorú Bronco dosiahlo, neprekročila sedemdesiatosem kilometrov za hodinu. Mark musel ísť po bočných cestách, aby ho na diaľnici nezmietli kamióny. Dvojhodinová jazda z Doveru do centra Washingtonu mu trvala dvakrát dlhšie.

Aspoň mal viac času na rozmýšľanie o ostatných problémoch. Najmä o ťaživom dlhu. Prvú vysokú školu dokončil vďaka pôžičke šesťdesiattisíc dolárov. Otec, vtedy znova šťastne ženatý, bol takisto zadlžený a varoval ho pred ďalším štúdiom. „Dofrasa, chlapče, štyri roky vzdelávania, a máš na krku šesťdesiattisícovú dlžobu. Vykašli sa na to, skôr než sa to zhorší.“ Mark si myslel, že by bolo hlúpe dať na otcove finančné rady, a tak niekoľko rokov pracoval raz tu, raz tam, obsluhoval za barom, rozvážal pizzu, handrkoval sa s veriteľmi. Teraz si už nebol istý, kedy sa zrodil nápad ísť študovať právo, ale pamätal si rozhovor dvoch členov študentského bratstva, ktorí dumali o vážnych veciach a statočne popíjali. Mark bol vtedy za barom, podnik poloprázdny, a tí dvaja po štvrtej vodke s brusnicovým džúsom rozprávali dosť nahlas, takže ich počul aj ten, kto nechcel. Mark si z mnohých zaujímavých vecí, čo povedali, zapamätal dve: „Veľké právnické firmy vo Washingtone zamestnávajú ako na bežiacom páse,“ a „Nástupný plat je stopäťdesiattisíc ročne.“

Zakrátko stretol priateľa, ktorý bol v prvom ročníku Právnickej školy Foggy Bottom vo Washingtone, ten nadšene rozprával o svojich plánoch – čo najrýchlejšie skončiť školu a zamestnať sa vo veľkej firme za dobrý plat. Federáli priam zasypávajú študentov pôžičkami, každý má na ňu nárok, jasné, po promócii mu zostane na krku obrovský dlh, ale nič, čo by nedokázal splatiť do piatich rokov.

Priateľ považoval za správne „investovať do seba“, ak bude vďaka dlhu slušne zarábať.

Mark skočil na návnadu a začal sa pripravovať na prijímací test. Získal iba 146 bodov, ale prijímaciu komisiu Právnickej školy Foggy Bottom to vonkoncom nevzrušovalo. Ani jeho nie práve najpôsobivejší priemerný prospech z predchádzajúcich škôl. PŠFB ho prijala s otvoreným náručím. Žiadosť o študentskú pôžičku mu schválili promptne. Každý rok previedli z ministerstva školstva šesťdesiatpäťtisíc dolárov do Foggy Bottom. A teraz, keď mu zostával iba jeden semester, Mark čelil nepríjemnej skutočnosti, že bude promovať s dlhom dvestošesťdesiatšesťtisíc dolárov vrátane úrokov.

Ďalší problém: zamestnanie. Ukázalo sa, že trh práce nie je taký čulý, ako sa povrávalo. Ani živý, ako tvrdili náborové brožúrky PŠFB a ich takmer podvodnícke webové stránky. Absolventi prestížnych právnických fakúlt ešte vždy nachádzali prácu za závideniahodné platy. Lenže Právnická škola Foggy Bottom nepatrila medzi najprestížnejšie. Markovi sa podarilo votrieť do stredne veľkej právnickej firmy, ktorá sa špecializovala na „vzťahy s vládou“, presnejšie lobovanie. Nástupný plat mu ešte neurčili, vedenie firmy sa malo stretnúť začiatkom januára, aby rokovalo o ziskoch za uplynulý rok a upravilo platové podmienky. O niekoľko mesiacov Marka čakal vážny rozhovor s „finančným poradcom“ o reštrukturalizácii svojho študentského dlhu a spôsobe splácania. Poradca už vyjadril isté znepokojenie, keďže Mark netušil, koľko bude zarábať. Aj Marka to trápilo, nehovoriac o skutočnosti, že nedôveroval ani jednému človeku z tej právnickej firmy. Snažil sa oklamať sám seba, no v hĺbke duše vedel, že nemá nič isté.

A bola tu ešte advokátska skúška. Vzhľadom na veľký záujem bola washingtonská verzia prijímacieho testu jedna z najnáročnejších v Amerike a absolventi PŠFB v ňom prepadávali v znepokojujúcich počtoch. Na rozdiel od absolventov prestížnych škôl. Vlani prešlo deväťdesiatjeden percent absolventov Georgetownskej univerzity a osemdesiatdeväť percent z Univerzity Georgea Washingtona, zatiaľ čo PŠFB sa mohla pochváliť iba úbohými päťdesiatimi šiestimi percentami. Mark vedel, že ak chce uspieť, musí sa začať pripravovať už teraz, začiatkom januára, a ležať v knihách šesť mesiacov bez prestávky.

Ibaže na to nemal dosť energie, najmä v studenom, pochmúrnom a depresívnom zimnom období. Občas vnímal svoj dlh ako betónový kváder, čo nosí na chrbte. Chôdza ho namáhala. Usmievať sa bolo nad jeho sily. Žil v chudobe a jeho budúcnosť, aj keby sa zamestnal, nevyzerala ružovo. A to patril k tým šťastnejším. Väčšina spolužiakov mala pôžičky, ale žiadnu nádej na prácu. Spomenul si, že už v prvom ročníku počul šomranie, s každým semestrom nálada na škole klesala a podozrenia narastali. Situácia na trhu práce sa zhoršovala. Všetci sa hanbili za výsledky advokátskych skúšok. Pôžičky sa kopili. Teraz, v treťom záverečnom ročníku, nebolo nezvyčajné počuť študentov, ako sa hádajú s profesormi. Dekan nevystrčil nos z kancelárie. Blogeri húfne útočili na školu nepríjemnými otázkami: „Ide o podvod?“ „Naleteli sme?“ „Kam sa podeli peniaze?“

Takmer každý, koho Mark poznal, bol presvedčený, že PŠFB je (1) podradná právnická škola, lebo (2) priveľa sľubuje, (3) žiada priveľa peňazí, (4) podporuje zadlženosť a súčasne (5) prijíma veľa priemerných študentov, ktorí sa nehodia na štúdium práva, a (6) buď nie sú dostatočne pripravení na advokátsku skúšku, alebo (7) sú príliš hlúpi, aby ju úspešne zložili.

Povrávalo sa, že počet prihlášok na PŠFB klesol o polovicu. Bez štátnej podpory a súkromných dotácií to nevyhnutne vyvolá bolestivé znižovanie nákladov a zlá právnická fakulta bude ešte horšia. Marka Fraziera a jeho kamarátov to netrápilo. Vydržia ešte štyri mesiace, s radosťou vypadnú a už nikdy sa tam nevrátia.

Mark býval v osemdesiatročnom päťpodlažnom bytovom dome, ktorý očividne pustol, ale nízke nájomné stále priťahovalo študentov z Univerzity Georgea Washingtona aj z PŠFB. Kedysi ho volali Cooperov dom, no po troch desaťročiach bujarého študentského života sa ustálila prezývka Coop. Keďže výťahy skoro nikdy nefungovali, Mark vyšiel pešo na druhé poschodie a vstúpil do svojho skromne zariadeného bytu s rozlohou štyridsaťšesť metrov štvorcových, čo ho stál osemsto dolárov mesačne. Po poslednej skúške pred sviatkami ktovieprečo upratal, a keď teraz zapálil svetlo, potešilo ho, že je tam poriadok. Prečo by nebol? Majiteľ do bytu nikdy nechodil. Mark sa vybalil. Zrazu ho zarazilo ticho. V dome s tenkými stenami plnom študentov býval vždy pekelný rámus. Rádiá, televízory, hádky, kanadské žartíky, partie pokeru, bitky, gitary, dokonca aj trombón, na ktorom hral blázon z tretieho, až sa budova otriasala v základoch. Dnes nie. Všetci boli doma, užívali si sviatky, na chodbách vládlo hrobové ticho.

O pol hodiny sa Mark začal nudiť a vybral sa von. Keď kráčal po New Hampshire Avenue v ostrom vetre, iba v tenkej flísovej bunde a starých bavlnených nohaviciach, z ničoho nič sa rozhodol odbočiť do Dvadsiatej prvej a zastaviť sa v škole. Dokonca aj v meste plnom škaredých moderných budov sídlo PŠFB vynikalo svojou nevzhľadnosťou. Bola to povojnová osempodlažná stavba z fádnych žltých tehál, zložená z asymetrických krídel, ktorou sa neúspešný architekt snažil urobiť dojem. Kedysi tam boli kancelárie, ale škola dala vybúrať priečky s cieľom vytvoriť posluchárne na prvých štyroch podlažiach. Na piatom bola knižnica s veľkými miestnosťami zariadenými v retroštýle, plná kníh, ktorých sa málokto dotkol, portrétov neznámych sudcov a právnikov. Prednášajúci mali pracovne na šiestom a siedmom podlaží, a na ôsmom, čo najďalej od študentov, sídlilo vedenie, dekan sa ukrýval v rožnej kancelárii a skoro nikdy z nej nevychádzal.

Vchod nebol zamknutý, a tak Mark vošiel do prázdnej haly. Potešil sa, že je v teple, ale hala naňho pôsobila zvyčajným stiesňujúcim dojmom. Na jednej stene visela veľká nástenka s množstvom oznamov, vyhlásení a lákadiel. Zopár lesklých reklamných letákov upozorňujúcich na možnosti štúdia v zahraničí, zvyčajná zbierka rukou napísaných inzerátov, čo ponúkali na predaj knihy, bicykle, vstupenky, poznámky z prednášok či doučovanie a byty na prenájom. Nad školou visela ako čierny mrak advokátska skúška, niektoré letáky propagovali prípravné kurzy. Keby Mark hľadal dosť dlho, určite by natrafil na pracovné príležitosti, hoci ich bolo z roka na rok menej. V jednom rohu viseli staré brožúrky s ponukou študentských pôžičiek. Na konci haly stálo niekoľko automatov a kaviarnička, cez prázdniny mimo prevádzky.

Mark klesol do ošúchaného koženého kresla a uvedomil si, akým pochmúrnym dojmom pôsobí jeho alma mater. Je to vôbec škola, alebo iba obyčajná fabrika na diplomy? Odpoveď bola viac-menej jasná. Tisíc ráz oľutoval, že sem prišiel ako nič netušiaci prvák. Teraz, takmer o tri roky neskôr, mal na krku pôžičky, ktoré nikdy nedokáže splatiť. Ak aj na konci tunela bolo nejaké svetlo, Mark ho nevidel.

A prečo pomenovali školu práve Foggy Bottom? Ako keby štúdium práva nebolo už aj tak dosť nudné, nejaký mudrlant bez fantázie ju pred dvadsiatimi rokmi pomenoval podľa washingtonskej štvrte. Ten chlapík, teraz už nebohý, ju potom predal skupine investorov z Wall Street, ktorá už vlastnila niekoľko súkromných právnických škôl a údajne na nich dobre zarábala, aj keď z nich nevychádzali práve najtalentovanejší právnici.

Ako je možné kupovať a predávať právnické školy? Záhada.

Mark začul hlasy a rýchlo sa pobral preč. Po New Hampshire Avenue prešiel na Dupont Circle, kde vbehol do kníhkupectva Kramer Books na kávu a trochu tepla. Všade chodil pešo. Bronco bolo v meste nespoľahlivé, nechával ho teda na parkovisku za Coopom, vždy s kľúčikom v zapaľovaní. Bohužiaľ, nikto nepodľahol pokušeniu ukradnúť ho.

Len čo sa zohrial, vydal sa na sever po Connecticut Avenue. Právnická firma Ness Skelton sídlila na niekoľkých poschodiach modernej budovy neďaleko Hiltonu, v ktorom sa John Hinckley pokúsil o atentát na Ronalda Reagana. Vlani v lete sa Markovi podarilo votrieť do firmy, keď prijal miesto stážistu za menej ako minimálnu mzdu. Veľké firmy využívali letné programy, aby prilákali najlepších študentov. Nemuseli veľa pracovať. Stážisti dostávali smiešne ľahké úlohy, vstupenky na bejzbalové zápasy a pozvánky na honosné večierky v honosných záhradách bohatých partnerov. Zvedení študenti sa im upísali a po promócii sa čoskoro ocitli v kolobehu stohodinových pracovných týždňov.

Vo firme Ness Skelton to bolo iné. Zamestnávala iba päťdesiat právnikov a rozhodne nepatrila medzi desiatku najlepších. Jej klientmi boli obchodné skupiny – Soybean Forum, Retired Postal Workers, Beef and Lamb Council, National Asphalt Contractors, Disabled Railroad Engineers a výrobcovia zbraní, ktorí sa pokúšali uchmatnúť svoj kus koláča. Firma sa špecializovala, ak sa dá tak povedať, na udržiavanie vzťahov s Kongresom. Letný program pre stážistov bol zameraný skôr na využitie lacnej pracovnej sily ako na prilákanie najlepších študentov. Mark tvrdo pracoval a trpel. Na konci leta, keď dostal ponuku na aké-také zamestnanie po zložení advokátskej skúšky, nevedel, či má oslavovať, alebo plakať. Tak či onak, na ponuku skočil – iná na stole nebola – a stal sa jedným z mála študentov PŠFB s budúcnosťou. Celú jeseň sa pokúšal zo supervízora vymámiť informácie o svojom prípadnom zamestnaní, ale nikam to neviedlo. Možno sa pracovné pozície zlúčia, možno rozdelia. Môže sa stať všeličo – no pracovná zmluva bola zatiaľ v nedohľadne.

Mark sa však nevzdával. Popoludní, v sobotu, cez sviatky, kedykoľvek ho premohla nuda, zašiel do firmy, vždy so širokým falošným úsmevom na tvári, ochotný priložiť ruku k dielu. Nebolo isté, čo mu to niečo prinesie, ale nazdával sa, že uškodiť to nemôže.

Jeho supervízor Randall pracoval vo firme desať rokov, a keďže sa mal čoskoro stať spoločníkom, bol pod veľkým tlakom. Ak sa zamestnanec firmy Ness Skelton nestal spoločníkom po desiatich rokoch, potichu mu ukázali dvere. Randall vyštudoval právo na Univerzite Georgea Washingtona, stál teda o stupienok nižšie než absolventi Georgetownskej, ale oveľa vyššie ako nešťastníci z Foggy Bottom. Hierarchia bola jasne určená a nemenná, najmä pokiaľ išlo o absolventov práva z UGW. Neznášali, že sa na nich právnici z Georgetownskej pozerajú zvrchu, preto hľadeli s ešte väčším pohŕdaním na kohokoľvek z PŠFB. Vo firme vládli rôzne kliky a najmä snobi, Mark často rozmýšľal, ako sa medzi nich vlastne dostal. Vedel o dvoch z PŠFB, ale tí sa k svojej alma mater veľmi nehlásili, na ich pomoc sa nemohol spoľahnúť. Naopak, mal pocit, že ho ignorujú viac než ostatní. Mark si často mrmlal popod nos: „Zvláštne pomery.“ No zároveň si uvedomoval, že aj v iných profesiách platí určitá hierarchia. Musel myslieť na seba, nemal kedy zaujímať sa, kto kde študoval. Mal dosť vlastných starostí.

Napísal Randallovi e-mail, že sa zastaví vo firme a urobí, čo treba. Randall ho privítal stroho: „Už ste sa vrátili?“ Jasné, Randall, ako ste prežili sviatky vy? Rád vás vidím. „Hej, prestalo ma to baviť. Čo je nové?“

„Dve sekretárky odrovnala chrípka,“ odpovedal Randall. Ukázal na úctyhodnú kopu dokumentov. „Potrebujem z toho štrnásť kópií, poskladaných a zošitých.“

Okej, hor sa do kopírovacej miestnosti, pomyslel si Mark. „Spoľahnite sa,“ povedal, ako keby sa nevedel dočkať. Odniesol dokumenty do suterénnej kobky plnej kopírok. Nasledujúce tri hodiny robil bezduchú prácu, za ktorú mu nič nezaplatia.

Takmer sa mu cnelo za Louiem a jeho monitorovacím náramkom.

2

PODOBNE AKO MARKA, AJ TODDA LUCERA INŠPIROVALI k právnickej dráhe rozhovory podfarbené alkoholom, ktoré počul za barom. Posledné tri roky miešal drinky v krčme Stará ryšavá mačka, kde sa schádzali študenti z Georgea Washingtona a z Foggy Bottom. Po štúdiu na Frostburskej štátnej odišiel z Baltimoru do Washingtonu v snahe nájsť si slušné zamestnanie. Žiadne nenašiel, preto prijal aspoň prácu na čiastočný úväzok v Starej ryšavej mačke a čoskoro zistil, že ho baví čapovať pivo a miešať silné drinky. Zapáčil sa mu krčmový život a objavil v sebe talent na siahodlhé debaty s vážnymi pijanmi aj na upokojovanie bitkárov. Todda mali všetci radi, so stovkami štamgastov si dokonca potykal.

Neraz mu napadlo, že vymení štúdium práva za vlastný vysnívaný bar. Jeho otec bol však zásadne proti. Pán Lucero, policajt v Baltimore, odjakživa presviedčal syna, aby študoval na univerzite. Presviedčanie bola jedna vec a platenie druhá. A tak Todd padol do tej istej pasce ľahko dostupnej pôžičky a peniaze odovzdal hrabivým majiteľom PŠFB.

S Markom Frazierom sa zoznámil hneď prvý deň pri úvode do štúdia, keď ešte mali veľké oči, predstavovali si závratnú kariéru s tučným platom a spolu s ďalšími tristo päťdesiatimi nováčikmi boli neuveriteľne naivní. Po prvom ročníku chcel odísť, ale otec naňho naziapal. Pre povinnosti v krčme nikdy nemal čas chodiť po Washingtone, klopať na dvere a zháňať si letnú stáž. Aj po druhom ročníku mal zajačie úmysly, najmä preto, aby zastavil narastanie dlhu, no finančný poradca mu to neodporúčal. Kým bol v škole, nemusel sa starať o splátkový kalendár, a tak si požičiaval ďalej, aby si po promócii mohol nájsť jedno z tých lukratívnych zamestnaní, ktoré ho napokon zbavia dlhov. Lenže teraz, keď mu zostával už len jeden semester, vedel, že také zamestnanie neexistuje.

Keby si radšej požičal stodeväťdesiatpäťtisíc dolárov v banke a otvoril vlastný bar. Peniaze by sa len tak hrnuli, mohol by si užívať život.

Mark vošiel do Starej ryšavej mačky tesne po zotmení a zaujal svoje obľúbené miesto na konci barového pultu. Buchol päsťou Todda do pleca a povedal: „Rád ťa vidím, človeče.“

„Podobne,“ prikývol Todd a posunul mu orosený pohár svetlého piva. Keďže v krčme robil dosť dlho, mohol pozvať, koho chcel. Mark už roky nezaplatil účet.

Študenti mali voľno, krčma bola skoro prázdna. Todd sa oprel lakťami o pult a spýtal sa: „Ako sa máš?“

„Popoludní som trčal vo firme pri kopírke a triedil papiere, ktoré nebude nikto čítať. Ďalšia otravná robota. Ešte aj koncipienti na mňa pozerajú zvrchu. Nenávidím to tam, a ešte ma ani nezamestnali.“

„Stále žiadna zmluva?“

„Ani náznak, každý deň iba zahmlievajú.“

Todd sa úchytkom napil z pohára schovaného pod pultom. Napriek všetkým privilégiám nesmel piť v pracovnom čase, ale šéf tam dnes nebol. „Aké boli Vianoce?“

„Ho, ho, ho. Vydržal som desať dní a potom som zdúchol. A ty?“

„Tri dni, potom volali povinnosti a vrátil som sa do práce. Ako sa má Louie?“

„Stále je obvinený, stále ho čaká basa. Mal by som ho ľutovať, ale súcit sa rýchlo vyparí, keď niekto pol dňa prespí, druhú polovicu leží na gauči, pozerá Sudkyňu Judy a frfle na monitorovací náramok. Chudera mama.“

„Si k nemu tvrdý.“

„Nie dosť tvrdý. To je jeho najväčší problém. Nikto k nemu nebol tvrdý. V trinástich ho prichytili s trávou, vyhovoril sa na kamoša a rodičia ho, samozrejme, bránili. Nikdy nebol za nič zodpovedný. Až doteraz.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

1

2