Preložila:

MARTA GERGELYOVÁ

E L James: Darker – Päťdesiat odtieňov temnoty očami Christiana Greya

Prvé vydanie

Copyright © Fifty Shades Ltd. 2011, 2017

All rights reserved

Vydalo nakladateľstvo Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roku 2018 ako svoju 2 226. publikáciu.

Preložené z anglického originálu Darker, ktorý vyšiel v nakladateľstve

Arrow Books v Spojenom kráľovstve v roku 2017.

Slovenský preklad © 2018 Marta Gergelyová

Zodpovedná redaktorka Katarína Lalíková

Korektorka Katarína Lalíková

Cover design by Sqicedragon and Megan Wilson

Cover photographs: front © Petar Djordjevic / Penguin Random House

back © Shutterstock

Obálka © 2018 Emil Křižka

Sadzba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Všetky práva vyhradené.

Táto kniha ani žiadna jej časť sa nesmie rozmnožovať, kopírovať,

ani akýmkoľvek iným spôsobom rozširovať bez výslovného súhlasu nakladateľa.

Názov a logo BARONET® sú ochranné známky zapísané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod číslami zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0972-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0973-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

E L JAMES

DARKER

PÄŤDESIAT ODTIEŇOV TEMNOTY OČAMI CHRISTIANA GREYA

Mojim čitateľom.

Ďakujem vám za všetko, čo ste pre mňa urobili.

Táto kniha je pre vás.

POĎAKOVANIE

Poďakovanie patrí:

Všetkým vo vydavateľstve Vintage za oddanosť a profesionalitu. Vaše vedomosti, zmysel pre humor a láska k písanému slovu ma neustále inšpirujú.

Anne Messittovej za to, že verí vo mňa. Budem ti naveky zaviazaná.

Tonymu Chiricovi, Russellovi Perreaultovi a Paulovi Bogaardsovi za neoceniteľnú podporu.

Skvelému výrobnému, editorskému a dizajnérskemu tímu, ktorý tento projekt doviedol do konca. Sú to: Megan Wilsonová, Lydia Buechlerová, Kathy Houriganová, Andy Hughes, Chris Zucker a Amy Broseyová.

Niallovi Leonardovi za lásku, podporu a usmerňovanie, a aj za to, že už toľko nehundral.

Valerii Hoskinsovej, mojej agentke – každý deň ti za všetko ďakujem.

Katheleen Blandinovej za čítanie rukopisu a za všetko, čo súvisí s webovými stránkami.

Brianovi Brunettimu ešte raz za neoceniteľné priblíženie nehôd helikoptér.

Laure Edmonstonovej za to, že mi porozprávala o regióne Pacific Northwest.

Profesorovi Chrisovi Collinsovi za objasnenie problematiky náuky o pôde.

Ruth, Debre, Helene a Liv za povzbudenie a slovné výzvy, a za to, že som to vďaka nim dokončila.

Dawn a Daisy za priateľstvo a rady.

Andrea, BG, Becca, Bee, Britt, Catherine, Jada, Jill, Kellie, Kelly, Leis, Liz, Nora Raizie, QT, Susi – koľko rokov je to už? Napriek tomu sme stále pri sile. Ďakujem za pomoc s amerikanizmami.

A všetkým tým, ktorí mne i mojej knižke všade na svete fandia – viete, koho mám na mysli. Inšpirujete ma každý deň.

Napokon ďakujem svojim deťom. Milujem vás celým srdcom. Vždy budem na vás veľmi pyšná; vyrástli z vás skvelí mladí muži. Prinášate mi toľko radosti!

Ostaňte verní sami sebe. Obaja.

ŠTVRTOK 9. JÚNA 2011

Sedím a čakám. Srdce mi prudko bije. Je 17.36 a cez tmavé sklá svojho audi sa uprene dívam na predné dvere budovy, kde pracuje. Viem, prišiel som príliš skoro, no na túto chvíľu sa teším celý deň.

Uvidím ju.

Pomrvím sa na zadnom sedadle. Atmosféra je ťaživá, a aj keď sa snažím zachovať pokoj, žalúdok sa mi zviera od očakávania a úzkosti, v hrudi cítim ťažobu. Taylor sedí za volantom, uprene hľadí pred seba, nič nevraví. Ako zvyčajne pôsobí pokojne, zatiaľ čo ja ledva dýcham. Podráždi ma to.

Dopekla, kde je?

Je vnútri – vo vydavateľstve SIP. Budova, v ktorej sídli, stojí za širokým chodníkom. Pôsobí ošarpane, potrebovala by zmodernizovať. Názov firmy je ledabolo vyleptaný do skla, matná fólia na okne sa olupuje. Za zavretými dverami by pokojne mohla byť aj poisťovňa či účtovná firma; SIP veru neprezrádza, čím sa zaoberá. Nuž teda, toto je jedna z vecí, ktoré môžem napraviť, keď ich preberiem. SIP je moje. Teda – takmer moje; predbežnú zmluvu som už podpísal.

Taylor si odkašle a v spätnom zrkadle ma prebodne pohľadom. „Počkám vonku, pane,“ povie, čím ma zaskočí. Skôr ako ho dokážem zastaviť, vylezie von.

Možno moje napätie pôsobí naňho viac, než som si myslel. Až tak to na mne vidno? Čo ak je napätý aj on? Lenže prečo? Možno preto, že minulý týždeň musel znášať moje vrtošivé nálady; viem, nemal to so mnou ľahké.

Lenže dnešok je iný. Plný nádeje. Prvý produktívny deň, odkedy ma opustila, alebo aspoň to tak vnímam. Optimizmus mi pomohol v pohode prežiť všetky pracovné stretnutia. Uvidím ju o desať hodín. O deväť. O osem. O sedem… Hodiny skúšali moju trpezlivosť; odratúvali sekundy k opätovnému stretnutiu so slečnou Anastasiou Steelovou.

A teraz, ako tu tak sedím a čakám, odhodlanie a odvaha, čo ma celý deň sprevádzali, sa vytrácajú.

Možno zmenila názor.

Dáme sa zase dokopy? Alebo ma len využije na bezplatné zvezenie do Portlandu?

Znova pozriem na hodinky.

17.38.

Doriti, prečo sa ten čas tak vlečie?

Rozmýšľam, či jej nemám poslať e-mail, aby vedela, že som vonku. No keď hľadám telefón, uvedomím si, že nechcem odtrhnúť oči od hlavného vchodu. Zakloním sa a v mysli si vybavím jej nedávne e-maily. Viem ich naspamäť. Všetky sú priateľské a stručné, no niet v nich ani náznaku, že by som jej chýbal.

Možno som fakt len odvoz zadarmo.

Prestanem na to myslieť a zízam na dvere, neviem sa dočkať, kedy sa zjaví.

Anastasia Steelová, čakám.

Vtom sa dvere otvoria a mne sa rozbúcha srdce. Vzápätí však vynechá úder, je sklamané. Nie je to ona.

Dopekla.

Vždy ma necháva čakať. Smutne sa pousmejem: vyčkávanie u Claytonovcov, čakanie v Heathmane po fotografovaní, a potom znova, keď som jej poslal knižky Thomasa Hardyho.

Tess…

Napadne mi, či ich má ešte. Chcela mi ich vrátiť, darovať charite.

Nechcem nič, čo mi ťa bude pripomínať.

Vybaví sa mi Anin obraz: jej smutná, popolavá tvár; zračí sa v nej zranená pýcha a zmätok. Nie je to príjemná spomienka. Bolí to.

Spôsobil som jej strašné utrpenie. Všetko som prehnal, šiel som na ňu prirýchlo. Prepadám zúfalstvu – odvtedy, ako odišla, to veľmi dobre poznám. Privriem oči, chcem sa sústrediť, no zachváti ma najhlbšia, najtemnejšia obava: stretla niekoho iného. O svoju belostnú posteľ a nádherné telo sa delí s nejakým chumajom.

Kurva, Grey. Neklesaj na duchu.

Nešpekuluj o tom. Ešte nie je všetko stratené. Čoskoro ju uvidíš. Máš predsa plán. Dostaneš ju späť. Otvorím oči, uprene hľadím na vchodové dvere cez tmavé sklo audi, ktoré teraz presne odráža moju náladu. Z budovy vychádzajú ďalší ľudia, no Any stále niet.

Kde len trčí?

Taylor pochoduje vonku, občas sa mrkne na dvere do budovy. Kriste, vyzerá rovnako nervózny ako ja. Čo on s tým má, došľaka?

Hodinky mi vravia, že je 17.43. O chvíľu sa zjaví. Zhlboka sa nadýchnem, potiahnem si manžety, pokúšam sa vyrovnať si kravatu, no zistím, že žiadnu nemám. Doriti. Hrabnem si rukou do vlasov, snažím sa rozptýliť pochybnosti, no bezúspešne. Znamenám pre ňu len bezplatný odvoz? Nechýbal som jej? Bude ma znova chcieť? Má niekoho iného? Netuším. Je to horšie, než vyčkávanie na Anu v bare Marble. Koľká irónia! Vtedy som si myslel, že šlo o najdôležitejšiu dohodu, akú s ňou podpíšem, no nesplnilo to moje očakávania. Pri slečne Anastasii Steelovej však nič nevyjde tak, ako očakávam. Znova spanikárim, cítim to až v žalúdku. Dnes sa s ňou dohodnem na niečom lepšom.

Chcem ju späť.

Povedala, že ma ľúbi…

Moje telo zaplaví adrenalín, srdce mi začne prudšie biť.

Nie. Nemysli na to. Asi to tak nie je.

Upokoj sa, Grey. Sústreď sa.

Znova letmo pozriem na vchod do SIP a – je tam, kráča rovno ku mne.

Doriti!

Ana.

Som v šoku, lapám po dychu, akoby som dostal ranu do brucha. Pod čiernym sakom má šaty, ktoré mám veľmi rád – tie fialové. Obuté má čierne lodičky na vysokom podpätku, vlasy sa jej v podvečernom slnku lesknú, pri chôdzi jej povievajú vo vánku. No nie sú to ani tak šaty či vlasy, čo ma upútali. Ana má bledú, takmer priesvitnú tvár, tmavé kruhy pod očami a je chudšia.

Chudšia.

Ozve sa vo mne svedomie.

Kriste.

Aj ona trpí.

Môj záujem o jej zovňajšok sa zmení na hnev.

Nie, nie na hnev, na zúrivosť.

Nestravuje sa poriadne. Za posledné dni zhodila… no koľko? Tak dve kilá? Hodí očkom po akomsi chlapovi za sebou, on sa na ňu zazubí. Vyzerá dobre, bastard jeden – sebavedomý, namyslený. Zmrd. Bezstarostne prehodia zopár slov a mňa ide rozhodiť od jedu. Ako Ana kráča k autu, ten chlap ju chlipne hltá očami. Čím bližšie je ku mne, tým viac to vo mne vrie.

Taylor jej otvorí dvere a ponúkne ruku, pomáha jej nasadnúť. Zrazu je Ana vedľa mňa.

„Kedy si jedla naposledy?“ šteknem a mám čo robiť, aby som sa udržal. Jej modré oči sa zabodnú do mojich, strhnú mi masku, odhalia ma. Presne tak ako pri našom zoznámení, keď sme sa stretli prvý raz.

„Ahoj, Christian. Aj ja som rada, že ťa vidím,“ povie.

Doriti, to je čo za odpoveď!

„Nebuď drzá a odpovedz.“

Uprene si hľadí do lona na ruky, takže nemám ani poňatia, čo jej behá po rozume. Potom z nej vylezie chabá výhovorka – vraj si dala jogurt a banán.

To nie je poriadne jedlo!

Snažím sa, fakt sa snažím nevybuchnúť.

„Kedy si naposledy mala nejaké normálne jedlo?“ nalieham, ona sa však namiesto odpovede zadíva z okna. Taylor sa odlepí od obrubníka a Ana zamáva tomu zmrdovi, čo šiel za ňou, keď vyšla z budovy.

„Kto je to?“

„Môj šéf.“

Aha, takže toto je Jack Hyde! Spomínam si na jeho životopisné údaje, ktoré som si prešiel dnes ráno: je z Detroitu, získal štipendium na Princeton, budoval si kariéru v istom vydavateľstve v New Yorku, ale po pár rokoch na jednom mieste vždy prešiel inam. Robil kade-tade. Asistentku si nikdy neponechá – žiadna uňho totiž nevydrží dlhšie než tri mesiace. Ocitol sa na zozname ľudí, ktorých sledujem; môj poradca pre bezpečnosť Welch o ňom zistí viac.

Sústreď sa na to, prečo si tu, Grey.

„Nuž teda? Kedy si naposledy poriadne jedla?“

„Christian, skutočne ťa do toho nič nie je,“ šepne.

„Zaujímam sa o všetko, čo robíš. No tak odpovedz.“ Neodpisuj ma, Anastasia. Prosím.

Fakt som len bezplatný odvoz.

Frustrovane si povzdychne a prevráti oči, aby ma naštvala. Neujde mi však, ako sa jej jeden kútik úst jemne dvíha. Pokúša sa nezasmiať, pokúša sa nevysmievať sa mi. Po tom, čo mi zlomila srdce, to vnímam ako vyslobodenie a prestávam sa zlostiť. Typická Ana. Pristihnem sa, že robím to isté – snažím sa zamaskovať vlastný úsmev.

„Nuž teda?“ prehodím o niečo prívetivejšie.

„Pasta alle vongole. Minulý piatok,“ odpovie tichým hlasom.

Kriste, odkedy sme jedli spolu, nemala nič poriadne! Mám sto chutí prehnúť ju cez koleno. Tu a teraz, na sedadle esuvéčka. Lenže viem, že takto sa jej už nikdy nesmiem dotknúť.

Čo mám s ňou urobiť?

Sklopí zrak, študuje si ruky, tvár má ešte bledšiu a melancholickejšiu než predtým. Vpíjam ju očami, pokúšam sa prísť na to, čo ďalej. Hruď mi zaplaví nevítaný pocit, vyhráža sa, že ma prevalcuje, no ja ho potlačím. Uprene hľadím na Anu, jasne si uvedomujem, že moja najväčšia obava nemá opodstatnenie. Viem, že sa neopila ani si nezačala s nikým iným. Ako sa tak na ňu dívam, je mi jasné, že bola sama a v posteli vyplakávala žiaľ. Je to upokojujúce a zároveň tiesnivé. Spôsobil som jej to totiž ja.

Ja.

Ja som ten netvor. Ja som jej to urobil. Ako by sa po tom mohla vrátiť ku mne?

„Aha.“ Neviem to vyjadriť slovami. Zrazu sa to zdá nemožné. Nikdy sa ku mne nevráti.

Spamätaj sa, Grey.

Skrotím strach a naliehavo poviem: „Vyzeráš, akoby si zhodila najmenej dve kilá, možno viac… Prosím ťa, Anastasia, stravuj sa poriadne.“ Som bezmocný. Čo môžem ešte dodať?

Sedí bez pohnutia, úpenlivo rozmýšľa, uprene hľadí pred seba. Využijem čas a kútikom oka si obzriem jej profil. Je rovnako drobná a jemná a sladká a krásna, ako si ju pamätám. Mám nutkanie načiahnuť sa a pohladiť ju po líci, precítiť jemnosť jej pokožky, presvedčiť sa, že je skutočná. Obrátim sa k nej, horím túžbou dotknúť sa jej.

„Ako sa máš?“ spýtam sa, lebo chcem počuť jej hlas.

„Keby som ti povedala, že dobre, klamala by som.“

Dopekla. Mám pravdu. Trpí, a to mojou vinou. V jej slovách však badám štipku nádeje. Možno som jej chýbal. Možno… Povzbudí ma to, budem na tom stavať.

„Ani ja sa nemám dobre. Chýbaš mi.“ Načiahnem sa k nej, už nevydržím ani minútu, aby som sa jej nedotkol. Jej ruka sa v teple mojej dlane zdá stratená. Je studená ako ľad.

„Christian, vieš, ja…“ Odmlčí sa, zlomí sa jej hlas, no neodtiahne si ruku.

„Ana, prosím. Potrebujeme sa pozhovárať.“

„Christian, ja… Toľko som nariekala,“ šepne. Jej slová, jej snaha nerozplakať sa ma zasiahnu priamo do srdca, či skôr do toho, čo mi z neho ostalo.

„Ó, bejby, to nie.“ Potiahnem ju za ruku a skôr, ako sa môže brániť, si ju stiahnem do lona a objímem.

Je také úžasné dotýkať sa jej.

„Príšerne si mi chýbala, Anastasia.“ Je taká ľahká, taká krehká, až mám sto chutí zakričať, odventilovať sa. Namiesto toho však zaborím nos do jej vlasov. Jej opojná vôňa ma načisto poblázni, pripomenie mi lepšie časy: sad na jeseň, smiech doma, rozžiarené oči plné vtipu a šibalstva, túžbu. Moja sladká, presladká Ana.

Moja.

Zo začiatku je strnulá, odoláva, no o chvíľu sa v mojom náručí uvoľní a jej hlava spočinie na mojom pleci. Dodá mi to odvahu, rozhodnem sa riskovať. Privriem oči a pobozkám ju do vlasov. Nevymaní sa z môjho zovretia a mne odľahne. Po tejto žene som túžil. No musím byť opatrný. Nechcem, aby zase odišla odo mňa. Držím ju, užívam si ju, radujem sa z tohto prostého okamihu pokoja.

Ten sa však čoskoro končí – Taylor nás v rekordne krátkom čase priviezol k heliportu v centre Seattlu.

„Tak poď, už sme tu.“ Neochotne si ju zložím z kolien.

Nechápavo sa na mňa zahľadí.

„Heliport – na streche domu,“ vysvetlím. Ako si predstavovala, že pôjdeme do Portlandu? Autom by to trvalo aspoň tri hodiny. Taylor jej otvorí dvere a ja vystúpim na svoju stranu.

„Mala by som vám vrátiť vreckovku,“ s plachým úsmevom povie Taylorovi.

„Nechajte si ju, slečna Steelová. Nech vám dobre slúži.“

Čo to má, dopekla, znamenať?

„Takže o deviatej?“ preruším ich. Nielen preto, aby som mu pripomenul, o koľkej nás má vyzdvihnúť v Portlande, ale aj preto, aby prestal švitoriť s Anou.

„Áno, pane,“ odvetí tichým hlasom.

Presne tak… Toto je moje dievča. Vreckovky mám na starosti ja, nie on!

Spomeniem si na Aninu nevoľnosť – ako som jej zozadu pridržiaval vlasy a napokon podal vreckovku. Nikdy mi ju nevrátila. Ako som ju neskôr, ten istý večer, pozoroval, keď spala vedľa mňa. Možno tú vreckovku stále má, stále používa.

Prestaň. Okamžite prestaň, Grey.

Chytím ju za ruku – už nie je ako ľad, i keď je stále studená –, a vojdeme. Keď sa dostaneme k výťahu, spomeniem si na naše stretnutie v Heathmane a na náš prvý bozk.

Presne tak – náš prvý bozk.

Pomyslenie na to ma vzpruží.

Otvoria sa dvere výťahu a vyruší ma to. Neochotne Anu pustím a vovediem ju dnu.

Výťah je malý, ale už sa nedotýkame. No aj tak ju cítim.

Celú ju cítim.

Tu a teraz.

Doriti. Preglgnem.

Je to preto, lebo je tak blízko? Pozrie na mňa, tmavnú jej oči.

Ó, Ana…

Jej blízkosť ma vzrušuje. Prudko sa nadýchne, hľadí do zeme.

„Aj ja to cítim,“ šepnem a znova ju chytím za ruku, palcom jej pohladím hánky.

Uprene na mňa pozerá, jej nepreniknuteľné modré oči zahmlieva túžba.

Strašne ju chcem.

Zahryzne si do pery.

„Prosím, Anastasia, nehryz si peru.“ Hovorím to tichým hlasom, presiaknutým túžbou. Vždy ju budem takto chcieť? Mám sto chutí pobozkať ju, pritlačiť k stene výťahu, ako som to urobil pri našom prvom bozku. Chcem ju potrtkať, chcem, aby mi znova patrila. Má jemne pootvorené pery, zažmurká – a ja potlačím ston. Ako to len robí? Ako ma môže vykoľajiť prostým pohľadom? Som zvyknutý kontrolovať seba i druhých, no teraz tu nad ňou slintám, ako si hryzie peru. „Vieš, čo to so mnou robí,“ zamrmlem. Práve teraz, bejby, si ťa chcem vziať. Tu, v tomto výťahu. Lenže to mi asi nedovolíš, však?

Otvoria sa dvere a náhly závan chladného vzduchu ma vráti do prítomnosti. Sme na streche. Hoci je teplo, dvíha sa vietor. Anastasia vedľa mňa sa zachveje. Objímem ju, ona sa ku mne pritúli. Pripadá mi krehká. Jej drobná postavička je však pre mňa ako uliata.

Vidíš? Sme stvorení jeden pre druhého, Ana.

Mierime von na heliport, k Charlie Tangu. Rotory sa pomaly krútia, helikoptéra je pripravená na štart. Beží k nám môj pilot Stephan. Potrasieme si pravice, no Anastasiu nepustím.

„Všetko pripravené, pane. Charlie Tango k vašim službám!“ kričí, aby prehlušil rachot motora.

„Urobili ste kompletnú kontrolu?“

„Áno, pane.“

„Vyzdvihnete helikoptéru okolo pol deviatej?“

„Áno, pane.“

„Vonku na vás čaká Taylor.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulná strana

Mojim čitateľom

POĎAKOVANIE

ŠTVRTOK 9. JÚNA 2011