Přeložila:

ZDENKA LIŠKOVÁ

E L James: Darker

Vydání první

Copyright © Fifty Shades Ltd. 2011, 2017

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2218. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Darker vydaného nakladatelstvím

Arrow Books, Velká Británie v roce 2017

Český překlad © 2018 Zdenka Lišková

Odpovědná redaktorka Zuzana Řeháková

Korektorka Marie Kejvalová

Cover design by Sqicedragon and Megan Wilson

Cover photographs: front © Petar Djordjevic / Penguin Random House

back © Shutterstock

Přebal a vazba © 2018 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0948-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0949-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

E L JAMES

DARKER

PADESÁT ODSTÍNŮ TEMNOTY POHLEDEM CHRISTIANA GREYE

Mým čtenářům.

Děkuji za vše, co jste pro mě udělali.

Tato kniha je pro vás.

DĚKUJI:

všem z nakladatelství Vintage za odhodlání a profesionalitu. Vaše odbornost, dobrá nálada a láska k psanému slovu jsou pro mě nekonečnou inspirací.

Anne Messitteové za víru ve mě. Navždy ti budu zavázána.

Tonymu Chiricovi, Russellovi Perreaultovi a Paulu Bogaardsovi za neocenitelnou podporu.

Za skvělou produkci, redakční práci a zpracování grafiky všem, kteří tuto knihu přivedli na svět. Jmenovitě: Megan Wilsonové, Lydii Buechlerové, Kathy Houriganové, Andy Hughesové, Chrisi Zuckerovi a Amy Broseyové.

Niallu Leonardovi. Za tvou lásku, podporu a pomoc. A za to, že jsi míň nabručený.

Valerii Hoskinsové, mé agentce. Každý den ti děkuju za všechno.

Kathleen Balandinové za beta reading a za všechno ohledně webu.

Děkuju Brianu Brunettimu, znovu a znovu. Jsem vděčná za tvůj neocenitelný výklad ohledně havárií vrtulníků.

Lauře Edmonstonové za to, že se se mnou podělila o své znalosti týkající se oblasti severozápadního pobřeží.

Profesoru Chrisi Collinsovi za náhled do půdoznalství.

Ruth, Debře, Heleně a Liv za podporu a povzbuzování. Děkuju, že jste mě přiměly do toho jít.

Dawn a Daisy za přátelství a rady.

Andreo, BG, Becco, Bee, Britto, Catherine, Jado, Jill, Kellie, Kelly, Leiso, Liz, Noro, Raizie, QT, Susi – kolik už je to let? A pořád držíme při sobě. Díky za amerikanismy.

Všem autorům a přátelům z knižního světa – však vy už víte – za to, že mě neustále inspirujete.

A na závěr děkuji svým dětem. Bezpodmínečně vás miluji. Jsem nesmírně pyšná, že z vás vyrostli úžasní mladí muži. Přinášíte mi mnoho radosti. Zůstaňte, jací jste. Oba dva.

ČTVRTEK, 9. ČERVNA 2011

Sedím. A čekám. Buší mi srdce. Je 17:36 a já zírám skrz tónované sklo audi na průčelí budovy, ve které pracuje. Vím, že jsem tady brzy, ale na tuhle chvíli jsem čekal celý den.

Uvidím ji.

Zavrtím se na zadním sedadle auta. Atmosféra se mění, a přestože se snažím zachovat klid, úzkostné očekávání mi uzluje střeva a svírá hruď. Taylor sedící na místě řidiče kouká přímo před sebe, mlčí a vypadá stejně netečně jako obvykle, zatímco já sotva dýchám. A to mě štve.

K čertu s tím. Kde je?

Je uvnitř – uvnitř Seattle Independent Publishing. Budova stojící za širokým chodníkem je omšelá a volá po renovaci. Název společnosti je bez důvtipu vyrytý do skla a mléčný efekt na výloze se olupuje. Za těmi dveřmi by mohla úřadovat pojišťovna nebo účetní firma – ty taky neukazují, co prodávají. No, tohle dám do pořádku, jakmile převezmu kontrolu. SIP je moje. Skoro. Už jsem podepsal smlouvu o smlouvě budoucí.

Taylor si odkašle a střelí po mně pohledem do zpětného zrcátka. „Počkám venku, pane,“ řekne, čímž mě zaskočí, a vystupuje z auta dřív, než ho stihnu zadržet.

Třeba ho moje nervozita ovlivňuje víc, než jsem myslel. Jsem tak průhledný? Možná je nervózní on. Ale proč? Tedy kromě toho, že se musel v uplynulém týdnu potýkat s mou vrtkavou náladou, a já vím, že to se mnou neměl snadné.

Jenže dnešek je jiný. Nadějný. Je to první produktivní den od chvíle, kdy mě opustila, aspoň mi to tak připadá. Optimismus mě přenesl přes všechna jednání a můj elán rušilo jenom neustálé nutkání kontrolovat čas. Deset hodin a uvidím ji. Devět. Osm. Sedm… Moje trpělivost byla vystavena zkoušce hodinami odtikávajícími čas do setkání se slečnou Anastasií Steeleovou.

A teď tady osaměle dřepím a čekám a odhodlané sebevědomí, které jsem si v průběhu dne vybudoval, se pomalu rozplývá.

Možná si to rozmyslela.

Bude mě chtít zpátky? Nebo jsem jenom taxi do Portlandu?

Znovu kontroluju hodinky.

17:38.

Kruci. Proč se to tak táhne?

Zvažuju, že jí pošlu e-mail, aby věděla, že jsem venku, ale zatímco hledám mobil, uvědomuju si, že nechci odvrátit zrak od vchodových dveří. Opírám se zpátky do sedadla a v duchu si pročítám naši poslední e-mailovou komunikaci. Znám ji zpaměti; byla přátelská a stručná – a postrádala sebemenší náznak toho, že bych jí chyběl.

Možná jsem taxík.

Tu myšlenku zaháním a dál hypnotizuju dveře, abych ji přiměl je otevřít.

Anastasie Steeleová, já čekám.

Dveře se otvírají a mně prudce stoupá tep, jenže pak stejně prudce klesá zklamáním. Není to ona.

Zatraceně.

Vždycky mě nechává čekat. Na rtech mi cukne trpký úsměv: čekal jsem na ni u Claytonů, v Heathmanu po focení i tehdy, když jsem jí poslal knihy Thomase Hardyho.

Tess…

Zajímalo by mě, jestli je pořád má. Chtěla mi je vrátit; chtěla je věnovat na charitu.

„Nechci mít nic, co mi tě bude připomínat.“

V hlavě se mi zhmotňuje vize odcházející Any: její smutná popelavá tvář poznamenaná ublížením a zmatkem. Je to nevítaná vzpomínka. Bolestná.

To kvůli mně se cítila tak mizerně. Zašel jsem příliš daleko, moc rychle. Mám z toho výčitky svědomí. Od chvíle, kdy odešla, znám beznaděj až moc důvěrně. Zavírám oči a pokouším se sebrat, jenže mě to vystavuje mému nejhlubšímu a nejtemnějšímu strachu – že potkala někoho jiného. Sdílí svou malou bílou postel a skvělé tělo s nějakým blbým cizákem.

Jdi se vycpat, Greyi. Mysli pozitivně.

Nemysli na to. Ještě jsi neprohrál. Za chvíli ji uvidíš. Tvůj plán šlape, jak má. Získáš ji zpátky. Otvírám oči a znovu se zadívám ke dveřím skrz tmavé sklo audi, které momentálně odráží i mou náladu. Z budovy odcházejí další lidé, ale Ana pořád nikde.

Kde vězí?

Taylor venku rázuje tam a zpátky a taky se dívá ke vchodu. Kristepane, vypadá víc nervózní, než se cítím já. Co to s ním sakra je?

Moje hodinky ukazují 17:43. Za chvilku vyjde ven. S hlubokým nádechem si upravuju manžety a zvedám ruce, abych si srovnal kravatu, přičemž zjišťuju, že žádnou nemám. Kruci. Netrpělivě si prohrábnu vlasy a pokouším se zahnat nejistotu, jenže mě sžírá dál. Jsem pro ni jenom odvoz? Chyběl jsem jí? Bude mě chtít zpátky? Je tu někdo jiný? Nemám zdání. Je to horší, než když jsem na ni čekal v Mramorovém baru. Tehdy jsem si myslel, že jsem s ní uzavřel tu nejkomplikovanější dohodu, i když se to vůbec nevyvinulo, jak jsem předpokládal. Se slečnou Anastasií Steeleovou se nic nevyvíjí, jak očekávám. Znovu se do mě zakusuje panika. Dnes mě čeká ještě větší diplomatická mise.

Chci ji zpátky.

Řekla, že mě miluje…

Do krve se mi vyplavuje adrenalin a stoupá mi tep.

Ne. Ne. Na tohle nemysli. Něco takového ke mně nemůže cítit.

Uklidni se, Greyi. Soustřeď se.

Vracím se pohledem ke vchodu do Seattle Independent Publishing a tehdy ji spatřím, jak kráčí mým směrem.

Zatraceně.

Ana.

Šok ze mě vysává veškerý vzduch jako rána na solar. Pod černým kabátkem má jedny z mých nejoblíbenějších šatů, ty fialové, a k nim černé boty na vysokém podpatku. Vlasy se jí lesknou v podvečerním slunci a pohupují se do kroku v mírném vánku. Bohužel to není její oblečení ani vlasy, co mou pozornost upoutá nejvíc. Je to její bledý obličej, skoro průsvitný. Pod očima se jí rýsují tmavé kruhy a je hubenější.

Hubenější.

Zařezává se do mě bolest a pocit viny.

Ježíšikriste.

Taky trpěla.

Můj šok nad jejím zjevem se mění ve zlost.

Co zlost, vztek.

Ona nejedla. Zhubla o kolik, tři kila za těch pár dnů? Ohlédne se za nějakým chlápkem a ten jí věnuje široký úsměv. Vypadá dobře, bastard, a je si toho vědom. Zmrd jeden. Jejich bezstarostná výměna mě namíchne ještě víc. Ana míří k autu a on se za ní dívá s neskrývaným požitkem samce. Můj hněv roste s každým jejím krokem. Taylor otvírá dveře a nabízí jí pomocnou ruku při nastupování. Najednou je tu a sedí vedle mě.

„Kdys naposledy jedla?“ vyštěknu a bojuju, abych udržel nervy na uzdě. Zvedá ke mně modré oči, které mi strhávají masku a obnažují mě až na kost, stejně jako při našem prvním setkání.

„Ahoj, Christiane. Taky tě ráda vidím,“ řekne.

Co. To. Sakra.

„Na tu tvou prořízlou pusu teď nejsem zvědavý,“ zavrčím. „Odpověz mi.“

Zadívá se na ruce složené v klíně, takže nemám potuchy, co se jí honí hlavou, a pak se vytasí s pochybnou informací o tom, že měla jogurt a banán.

To není žádný jídlo!

Snažím se, opravdu moc se snažím zachovat klid.

„A kdys měla naposledy skutečné jídlo?“ naléhám, ale ona mě s pohledem upřeným z okýnka ignoruje. Taylor se rozjíždí a Ana mávne na toho kokota, který vyšel z budovy spolu s ní.

„Kdo je to?“

„Můj šéf.“

Takže tohle je Jack Hyde. Připomínám si detaily z jeho složky, kterou jsem dnes ráno listoval: pochází z Detroitu, stipendium na Princetonu, vypracoval se v nějakém newyorském nakladatelství, ale každých pár let se stěhuje a putuje po Státech z místa na místo. Nikdy si neudrží asistentku – nevydrží s ním víc než tři měsíce. Nespustím ho z očí a Welch mi o něm zjistí víc.

A teď se soustřeď na to, kvůli čemu jsi tady, Greyi.

„Takže? Tvé poslední jídlo?“

„To tě vůbec nemusí zajímat, Christiane,“ zašeptá.

„Zajímá mě všechno, co se tě týká. Tak povídej.“ Neodepisuj mě, Anastasie. Prosím.

Jsem pouhý taxikář.

Vzdychne a obrací oči v sloup, aby mě naštvala. A pak si toho všimnu – malého úsměvu v koutcích jejích úst. Ona se snaží nerozesmát. Nechce se mi posmívat. Po utrpení, kterým jsem si prošel, je to tak osvěžující, že se to prolamuje i skrz můj hněv. Typická Ana. Zjišťuju, že ji nevědomky napodobuju a potlačuju úsměv.

„Takže?“ upomínám ji už mírněji.

„Těstoviny alle vongole, v pátek,“ odpovídá tlumeným hlasem.

Pro Kristovy rány, ona nejedla od naší poslední společné večeře! Mám chuť si ji ohnout přes koleno, teď a tady, na zadním sedadle SUV – ale přitom vím, že už se jí tímhle způsobem nikdy nedotknu.

Co s ní?

Dívá se dolů, zkoumá si ruce a má ještě bledší a smutnější obličej než předtím. Upřeně ji sleduju a snažím se přijít na to, co dělat. V hrudi se mi probouzí nečekaná emoce a hrozí, že mě pohltí. Ignoruju to a dál na ni zírám a najednou s naprostou jistotou vím, že moje největší obava není opodstatněná, vím, že se nikde neopila a nikoho si nenabrnkla. Když vidím, jak vypadá, vím, že byla sama, schoulená ve své posteli a se zlomeným srdcem. Ta myšlenka je zároveň uklidňující i znepokojivá. Jsem za její utrpení zodpovědný.

Já.

Jsem monstrum. To jsem jí udělal já. Jak bych ji mohl dostat zpátky?

„Aha,“ odtuším chabě. Můj cíl je najednou strašně vzdálený. Nikdy mě nepřijme zpátky.

Seber se, Greyi.

Potlačuju strach a přecházím k naléhavé prosbě: „Vypadáš, jako bys za tu dobu zhubla přes dvě kila, možná víc. Prosím, jez, Anastasie.“ Jsem bezradný. Co jiného můžu říct?

Nehybně sedí, ztracená ve svých myšlenkách, s pohledem upřeným před sebe, takže mám čas studovat její profil. Je stejně útlá a sladká a krásná, jak si ji pamatuju. Chtěl bych se natáhnout a sáhnout si na její tvář. Cítit, jak hebká je její kůže… Přesvědčit se, že je skutečná. Otáčím se k ní čelem, bojuju s nezvladatelnou touhou dotknout se jí.

„Jak se máš?“ ptám se, protože chci aspoň slyšet její hlas.

„Kdybych ti řekla, že jsem v pohodě, lhala bych.“

Do prdele. Měl jsem pravdu. Ona trpěla – a jenom mojí vinou. Její slova mi ale přinášejí pověstnou špetku naděje. Třeba jsem jí chyběl. Je to možné? Zoufale se té myšlenky chytám. „To já taky. Chybíš mi,“ přiznávám a natahuju se pro její ruku, protože už nedokážu vydržet ani minutu, aniž bych se jí dotýkal. Její ruka je drobná a uvnitř mé horké dlaně úplně ledová.

„Christiane, já…“ Zmlkne, protože se jí láme hlas, ale nepokusí se mi vyvléknout.

„Prosím, Ano. Musíme si promluvit.“

„Christiane, já… prosím… už jsem se nabrečela dost,“ šeptá a její slova a pohled na to, jak zadržuje slzy, mi rvou, co zbylo z mého srdce.

„Bejby, to ne.“ Přitahuju si ji za paži, a dřív než stihne protestovat, si ji vysazuju na klín a pevně ji objímám.

Bože, ten pocit.

„Strašně moc jsi mi chyběla, Anastasie.“ Je tak lehoučká, tak křehká, až se mi z toho chce řvát, jenže místo toho jí zabořím nos do vlasů, přemožený její charakteristickou opojnou vůní. Připomíná mi šťastnější časy – podzimní ovocný sad. Smích u mě doma. Jiskrné oči plné radosti a uličnictví… a touhy. Moje sladká, sladká Ana.

Moje.

Nejdřív ztuhne v náznaku odporu, ale po chvíli se uvolňuje a opírá si hlavu o mé rameno. Takto povzbuzený zariskuju a se zavřenýma očima ji políbím do vlasů. Nesnaží se mi vymanit, a to je pro mě neskutečná úleva. Jak moc mi chyběla. Nechci, aby mi znovu utekla. Jenom ji držím a vnímám, jaký to je pocit, vychutnávám si ten pokojný okamžik.

Ale je to jenom chvilička – Taylor přijíždí na heliport v centru Seattlu v rekordním čase.

„Pojď.“ Neochotně ji sesazuju z klína. „Už jsme tady.“

Zmateně mi zapátrá v očích.

„Heliport – na střeše téhle budovy,“ vysvětluju. Jak čekala, že se dopravíme do Portlandu? Autem by nám to trvalo minimálně tři hodiny. Taylor jí otvírá dveře a já vystupuju na svou stranu.

„Měla bych vám vrátit kapesník,“ říká mu s plachým úsměvem.

„Nechte si ho, slečno Steeleová, berte to jako dárek pro štěstí.“

O co mezi nimi k sakru jde?

„V devět?“ Přerušuju ho nejen kvůli tomu, abych mu připomněl, kdy nás má vyzvednout v Portlandu, ale taky proto, abych mu zabránil ve vykecávání s Anou.

„Ano, pane,“ přitaká tiše.

To bych řekl. Tohle je moje holka. Kapesníky jsou můj džob. Ne jeho.

Hlavou mi táhnou útržky vzpomínek, kdy zvracela a já jí držel vlasy. Tehdy jsem jí dal kapesník já. Nikdy mi ho nevrátila. A později toho večera jsem ji sledoval, jak vedle mě spí. Třeba ho pořád má. Třeba ho ještě používá.

Přestaň s tím, Greyi. A hned.

Sevřu její malou ruku v dlani – ten ledový chlad je pryč, ale stejně je pořád studená – a vedu si ji do budovy.

Přicházíme k výtahu a já si vybavuju naše první sblížení ve výtahu hotelu Heathman. Ten první polibek.

Jo. Náš první polibek.

Ta myšlenka probouzí mé tělo k životu.

Jenže dveře se otvírají a vyruší mě a já ji neochotně pouštím, abych ji uvedl dovnitř.

Prostor výtahu je malý, ale my se už nedotýkáme. Přesto ji vnímám.

Celou.

Tady. Teď.

Sakra. Těžce polknu.

Je to kvůli tomu, že je tak blízko? Zvedá ke mně zastřený pohled.

Ach, Ano.

Její blízkost mě vzrušuje. Ostře se nadechne a sklopí oči k zemi.

„Taky to cítím.“ Natahuju se pro její ruku a palcem jí jemně promnu kloubky prstů. Vzhlédne ke mně a upře na mě modrý pohled poznamenaný touhou.

Zatraceně. Já ji chci.

Skousne si ret.

„Prosím, nekousej si ten ret, Anastasie,“ řeknu hlubokým hlasem plným dychtivosti. Bude na mě mít takový vliv pořád? Mám chuť ji líbat, přimáčknout ji ke stěně výtahu, jako při našem prvním polibku. Chci ji ošukat a znovu si ji přivlastnit. Pootevře rty a zamrká a já musím potlačit zaúpění. Jak to dělá? Vykolejí mě pouhým pohledem. Jsem zvyklý mít věci pod kontrolou… a místo toho tu nad ní slintám jenom proto, že jsem zahlédl, jak se jí zabořily zuby do spodního rtu. „Ty víš, co to se mnou dělá,“ zamumlám. Zrovna teď bych tě kvůli tomu ojel, kotě, ale myslím, že bys mi to nedovolila.

Dveře se otvírají a proud studeného vzduchu mě táhne zpátky do reality. Jsme na střeše a navzdory tomu, že byl teplý den, zvednul se vítr. Anastasia se vedle mě zachvěje. Chytám ji kolem pasu a ona se mi přivine k boku. Připadá mi tak křehká, ale její drobná postava mi dokonale padne pod ruku.

Vidíš? Přesně do sebe zapadáme, Ano.

Společně se vydáváme na heliport směrem k Charlie Tango. Rotor helikoptéry se už zvolna otáčí – je připravená vznést se. Běží k nám můj pilot, Stefan. Podáváme si ruce a já nechávám Anastasii schovanou pod svým křídlem.

„Připravena k odletu, pane. Je celá vaše!“ zařve Stephan, aby překřičel hluk helikoptéry.

„Prošel jste všechny kontroly?“

„Ano, pane.“

„Vyzvednete ji kolem půl deváté?“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

DĚKUJI:

ČTVRTEK, 9. ČERVNA 2011