Julian Barnes

The Only Story

Copyright © Julian Barnes, 2018

Translation © Barbara Sigmundová, 2018

Design & Layout © Mária Rojko, 2018

Cover illustration © Emil Drličiak, 2018

Slovak edition © Artforum, 2018

Vydanie publikácie z verejných zdrojov podporil Fond na podporu umenia.

Kniha, ktorú držíte v rukách, vyšla aj vďaka nášmu spojeniu s 582 s. r. o.

Ďakujeme Vám, že ste si kúpili túto knihu, lebo dobré príbehy žijú vtedy, keď ich čítame.

Julian Barnes

Jediný príbeh

Venujem Hermione

Román: Krátky príbeh, zvyčajne o láske.

Samuel Johnson

Slovník anglického jazyka (1755)

Časť prvá

Chceli by ste radšej viac ľúbiť a viac aj trpieť, alebo menej ľúbiť a o to menej trpieť? Podľa mňa je toto v podstate jediná skutočná dilema.

Možno budete – oprávnene – namietať, že to nie je dilema, lebo nemáme na výber. Keby sme si mohli vybrať, potom by to bola skutočná dilema. No nemôžeme, čiže nie je. Veď kto vie ovládať mieru svojej lásky? Ak ju ovládame, potom nejde o lásku. Neviem, ako sa dá také niečo nazvať, ale láska to nie je.

Väčšina z nás má len jeden príbeh. Niežeby sa nám v živote stala len jedna vec. Sú mnohé udalosti, o ktorých by sa dalo rozprávať mnoho príbehov. No len na jednom príbehu skutočne záleží, len jeden ozaj stojí za to, aby sme ho rozpovedali. Môj je takýto.

Je tu však problém. Ak máte len jeden príbeh, tak ste ho pravdepodobne už mnohokrát rozprávali, hoci – ako je to aj v mojom prípade –, hlavne sami sebe. Potom je otázne, či vás opakované rozprávanie približuje k skutočnej podstate príbehu, alebo vás od nej odvádza. Nie som si istý. Jedným z indikátorov by mohlo byť, či po rokoch vychádzate z príbehu priaznivejšie, alebo nie. Ak z neho vyjdete nepriaznivo, môže to znamenať, že sa príbeh snažíte povedať pravdivo. Na druhej strane je tu riziko, že sa s odstupom času budete stavať do pozície antihrdinu. Predstavovať si, že ste sa chovali horšie, než to bolo naozaj, môže byť tiež istý druh samochvály. Posnažím sa teda písať s rozvahou. Rozvahe som sa naučil vekom a teraz som tak veľmi rozvážny, ako som bol kedysi nerozvážny. Alebo mám radšej povedať ľahkovážny? Môže mať slovo dve antonymá?

Čo sa týka miesta, času a spoločenského prostredia, nie som si istý, do akej miery na nich v ľúbostných príbehoch záleží. Možno kedysi na nich záležalo v príbehoch klasikov, keď láska stála proti povinnosti, náboženstvu, rodine či štátu. V mojom príbehu to tak nie je. No ak na tom trváte, časové údaje sú takéto: stalo sa to pred vyše päťdesiatimi rokmi. Miesto: približne pätnásť míľ južne od Londýna. Prostredie: takzvaná maklérska zóna – hoci za celé roky, čo som tam žil, som nestretol ani jedného makléra. Rodinné domčeky, niektoré obložené drevom, niektoré lícovou tehlou. Živé ploty z vtáčieho zobu, vavrínu a buku. Cesty lemované odtokovými priekopami ešte neboli posiate žltými parkovacími čiarami či rezidenčnými miestami. V tom čase sa v Londýne dalo zaparkovať takmer kdekoľvek. Žili sme na predmestí, ktorému prischol milý názov „Vidiek“. Kedysi, pred desiatkami rokov, ním zrejme bol. Ale potom tam postavili stanicu, odkiaľ muži v oblekoch začali dochádzať do Londýna od pondelka do piatka a niektorí aj v sobotu ráno. Viedla tade zelená linka prímestského autobusu, bol tam priechod pre chodcov so semaforom, pošta, kostol neoriginálne pomenovaný podľa svätého Michala, krčma, obchod so zmiešaným tovarom, lekáreň, kaderníctvo a benzínka, kde vedeli opraviť bežné poruchy. Každé ráno sa ozýval kvílivý zvuk elektromotora mliekarenskej dodávky – firmy Express alebo United Dairies. Podvečer a cez víkendy (no nikdy nie v nedeľu ráno) bolo počuť odfukovanie benzínových kosačiek.

Na trávnatej ploche v niekdajšom centre dediny sa hrával hlasný a neohrabaný kriket, nechýbalo golfové ihrisko ani tenisový klub. Miestni záhradkári sa tešili z primerane piesčitej pôdy. Ocitli sa mimo dosahu londýnskeho ílu. Prednedávnom pribudol aj obchod s lahôdkami, ktorý viacerí považovali za podvratný živel, keďže ponúkal potraviny z celej Európy vrátane údených syrov a hrboľatých klobások, ktoré tam viseli v sieťke ako obrovské falusy. Mladšie obyvateľky Vidieka však skúšali variť aj odvážnejšie jedlá a ich manželia väčšinou nenamietali. Z dvoch dostupných televíznych staníc miestni sledovali viac BBC než ITV a pitie alkoholu si spravidla nechávali na víkend. V lekárni sa predávali náplasti na bradavice a suchý šampón v spreji, no žiadna antikoncepcia. V obchode s rozličným tovarom by ste zohnali uspávajúce miestne noviny s inzerciou, no iste žiadny časopis, ktorý by mal čo len náznak šteklivosti. Akýkoľvek predmet sexuálnej povahy bolo treba hľadať v Londýne. Nič z toho mi však, takmer po celý čas, čo som tam býval, neprekážalo.

Toľko k súvislostiam, ktoré by zrejme zaujímali realitného makléra (najbližšia realitná kancelária bola odtiaľ asi šestnásť kilometrov). Aké bolo vtedy počasie, to sa ma nepýtajte. Čokoľvek sa mi v živote prihodilo, nikdy som si nezapamätal počasie. Pravdaže, pamätám si, že horúce slnko podnecovalo sexuálnu túžbu, i to, akú radosť vyvolal prvý sneh, a v neposlednom rade, ako vlhké chladné dni spustili prvé symptómy, čo neskôr viedli k výmene oboch mojich bedrových kĺbov. No v živote sa mi neudialo nič významné za nevšedného počasia, nieto ešte kvôli nemu. Takže, ak mi to prepáčite, meteorológia v mojom príbehu nezohrá žiadnu úlohu. Keď však budem opisovať, ako som hral tenis na tráve, pokojne si domyslite, že vtedy nepršalo ani nesnežilo.

Keď už sme pri tenisovom klube: kto by si pomyslel, že práve tam sa všetko začne? Ako dospievajúci chalan som to miesto považoval za akúsi vonkajšiu pobočku Klubu mladých konzervatívcov. Mal som síce raketu a občas som si zapinkal, no rovnako obstojne som vedel zahrať i zachytiť pár odpalov v krikete. Bol som dobrý súper, aj keď som nemal na šport výnimočný talent.

Po skončení prvého ročníka na vysokej škole som zostal tri mesiace doma a neskrývane som sa nudil. Mladí si dnes ťažko dokážu predstaviť, aká komplikovaná bola vtedy komunikácia. Väčšina mojich kamarátov bývala ďaleko, a hoci nám to rodičia nikdy vyslovene nezakázali, vedeli sme, že telefón radšej nemáme používať. Takže sme si písali listy. Jeden list tam, druhý späť. Celé to bolo strašne pomalé a samotárske.

Keď mi moja mama navrhla, aby som sa zapísal do tenisového klubu, možno dúfala, že spoznám nejakú milú plavovlasú Christine alebo bystrú čiernovlasú kučeravú Virginiu – skrátka dievča spoľahlivého a jednoznačne konzervatívneho razenia. Dokonca bola ochotná zaplatiť členské. V duchu som sa smial nad jej pohnútkami. Posledné, čo som chcel od života, bolo skončiť na predmestí s manželkou z tenisu a dvoma deťmi, ktoré by som neskôr poslal nájsť si partnera do tenisového klubu, a tak prispel k tomu, aby naše životy uviazli v nekonečnej sústave zrkadiel odrážajúcich domčeky so živými plotmi. S maminým návrhom som súhlasil, no celé som to bral ako žart.

Zastavil som sa v klube a hneď ma pozvali kvalifikovať sa. Bola to skúška, ktorá mala uhladeným anglickým štýlom preveriť nielen tenisové zručnosti, ale aj moje celkové správanie a spoločenskú spôsobilosť. Fungovalo to asi takto: ak sa neprejavia negatíva, automaticky predpokladáme pozitíva. Mama sa postarala o to, aby som mal dokonale vyprané biele oblečenie a rovnobežne zažehlené výrazné puky na šortkách. Ja som sa snažil pamätať na to, aby som na kurte nenadával, negrgal a neprdel. Hral som s nadšením a s príliš voľným zápästím – bolo vidno, že som samouk. Moja hra vyzerala tak, ako sa odo mňa očakávalo. Vyhýbal som sa podrazáckym úderom, ktoré som mal najradšej, a úderom priamo na telo súpera. Podanie, sieť, volej, ďalší volej, drop shot, lob, a medzitým pohotové prejavy uznania súpera – „Dobrá hra!“ – a spolupatričnosti s partnerom pri štvorhre – „Mám!“ Po dobrom údere som bol skromný, z vyhratého gemu som sa radoval potichu a nad prehrou posledného setu som smutne krútil hlavou. Pretvarovanie v tejto oblasti mi išlo ľahko, a tak mi udelili letné členstvo a prijali ma medzi celoročných Hugov a Karolíny.

Hugovia mi s obľubou hovorili, že v klube zvyšujem priemerné IQ a znižujem priemerný vek. Jeden ma začal volať Mudrlant a Herr Professor, narážajúc na to, že som dokončil jeden ročník na Univerzite v Sussexe. Karolíny boli priateľské, ale obozretné. Vedeli, že s ktorýmkoľvek Hugom si budú viac na čistom. Cítil som, ako ma uprostred tejto svorky opúšťa prirodzená súťaživosť. Snažil som sa zahrať čo najlepšie, no víťazstvo ma nezaujímalo. Dokonca som občas podvádzal v prospech súpera. Ak loptička dopadla len pár centimetrov za čiaru, ukázal som protihráčovi palec hore a zakričal: „Dobrá!“ Ak súperovo podanie padlo len o chlp do autu, reagoval som zasa uznanlivým prikývnutím a pomaly som loptičku odrazil cez sieť v očakávaní ďalšieho podania. „Slušný chalan, ten Paul,“ počul som raz jedného Huga povedať druhému. Keď som súperovi po porážke podával ruku, zámerne som vychvaľoval niektoré stránky jeho hry. „To tvoje smrtiace podanie na backhand mi dalo zabrať,“ otvorene som priznával. Mal som tam stráviť len pár mesiacov a nechcel som, aby ma spoznali.

Asi po troch týždňoch môjho dočasného členstva sa konala Mačka vo vreci – turnaj zmiešaných štvorhier, v ktorom sa losovali partneri. Viem, že neskôr som sa zamýšľal nad tým, že jeden z významov slova lós je osud. Dostal som za partnerku pani Susan Macleodovú, ktorá rozhodne nepatrila medzi Karolíny. Správne som odhadol, že už má po štyridsiatke. Vlasy mala zviazané stužkou, takže jej bolo vidno uši, no tie som si vtedy nevšimol. Mala biele tenisové šaty so zeleným lemom a výstrih jej zdobili zelené gombičky. Bola takmer rovnako vysoká ako ja, teda ak trochu zaklamem a pridám si zo dva centimetre, približne stoosemdesiat centimetrov.

„Ktorá strana ti viac vyhovuje?“ spýtala sa.

„Strana?“

„Forehandová alebo backhandová?“

„Aha, to je mi asi jedno.“

„Tak teda skús začať forehandom.“

Prvý spoločný zápas – hralo sa na jednosetové vyraďovanie – sme hrali proti tlstému Hugovi a bucľatej Karolíne. Behal som hore-dole, lebo som mal pocit, že mám povinnosť zachytiť čo najviac loptičiek, a spočiatku, keď som bol na sieti, vždy som sa pootočil a sledoval, ako to moja partnerka zvláda a či loptičku vráti. No vždy ju vrátila hladko, hrala pekné dlhé lopty, tak som sa prestal otáčať, uvoľnil sa a uvedomil si, že tento zápas chcem veľmi vyhrať. Podarilo sa nám to, 6:2.

Keď sme po zápase sedeli a pili citronádu, povedal som: „Vďaka, že ste to zachránili.“

Narážal som na situácie, keď som sa natiahol ponad sieť v snahe zachytiť loptičku, no netrafil som, takže som pani Macleodovú zbytočne zmiatol.

„Hovorí sa: ,Dobrá hra, parťáčka!‘“ Mala šedomodré oči a vyrovnane sa usmievala. „Nabudúce skús podávať viac na kríž. Otvorí to hru do strán.“

Prikývol som a jej rada sa nijako nedotkla môjho ega. Prijal som od nej kritiku ako od ktoréhokoľvek Huga.

„Ešte niečo?“

„Najzraniteľnejšie miesto pri štvorhre je vždy presne v strede.“

„Vďaka, pani Macleodová.“

„Susan.“

Pristihol som sa, ako hovorím: „Som rád, že nie si Karolína.“

Zachichotala sa, akoby presne vedela, čo tým myslím. No ako by mohla?

„Tvoj manžel tiež hrá tenis?“

„Môj manžel? Pán S. N. ?“ zasmiala sa. „Nie, on hrá golf. Podľa mňa je celkom nešportové udierať do nehybnej loptičky. Nemyslíš?“

V úprimnej odpovedi by som zo seba odhalil príliš veľa, a tak som len prikývol a ticho zahmkal.

Druhý zápas bol ťažší. Hrali sme proti dvojici, ktorá neustále zdržovala tichými taktickými poradami, akoby spolu chystali svadbu. V jednej chvíli, pri podaní pani Macleodovej, som skúsil lacnú fintu a prikrčil som sa pod úroveň siete, takmer až pri stredovej čiare, v snahe zmiasť súpera. Pomohlo nám to získať zopár bodov, no pri stave 30:15 som po podaní vyskočil prirýchlo a loptička ma zozadu trafila do hlavy. Melodramaticky som sa zvalil na zem k sieti. Karolína s Hugom okamžite vyštartovali ku mne s ustarosteným výrazom. Zatiaľ čo zozadu som počul výbuch smiechu a dievčensky nevinnú otázku: „Mám zopakovať podanie?“, voči ktorej naši súperi prirodzene namietali. Napokon sme predsa s odretými ušami vyhrali 7:5 a dostali sa do štvrťfinále.

„Toto bude tvrdý oriešok,“ varovala ma. „Hrali okresnú súťaž. Nie sú už v najlepšej forme, ale určite nás nenechajú len tak vyhrať.“

A nenechali. Dostali sme výprask vďaka môjmu splašenému pobehovaniu. Keď som sa usiloval vykryť stred, lopta letela do strany. Keď som vykrýval rohy, loptu poslali k stredovej čiare. Na viac než na dva vyhraté gemy sme nemali.

Sedeli sme na lavičke a balili rakety. Moja bola značky Dunlop Maxply, jej bola Gray’s.

„Prepáč, že som ťa sklamal,“ povedal som.

„Nikto nikoho nesklamal.“

„Myslím, že mojím najväčším problémom je naivná taktika.“ Áno, vyznelo to samoľúbo, ale aj tak ma prekvapilo, že sa rozosmiala.

„Ty si prípad,“ povedala. „Asi ťa začnem volať Casey.“

Usmial som sa. Páčila sa mi predstava, že som prípad.

Skôr než sme sa rozišli každý do svojej šatne, spýtal som sa: „Potrebuješ niekam hodiť? Mám auto.“

Úkosom na mňa pozrela. „Ak by si nemal auto, tak by som určite nechcela, aby si ma niekam hádzal. To by bolo kontraproduktívne.“ Povedala to takým tónom, že som sa nedokázal uraziť.

„Ale čo tvoja reputácia?“

„Moja reputácia?“ spýtal som sa. „Nemyslím, že nejakú mám.“

„No tak to by sme sa ti mali o ňu postarať. Veď každý mladý muž by mal mať reputáciu.“

Keď o tom teraz píšem, vyznie to, akoby už vtedy bolo všetko jasné, no nebolo. A „nestalo sa nič“. Odviezol som pani Macleodovú domov na ulicu Duckers Lane, vystúpila, ja som prišiel domov a v stručnosti zreferoval rodičom priebeh popoludnia. Mačka vo vreci, zmiešaná štvorhra. Losovanie partnerov.

„Štvrťfinále, Paul!“ povedala mama. „Keby som to vedela, prídem sa pozrieť!“

Pomyslel som si, že to je hádam to najposlednejšie na svete, čo by som chcel.

Možno ste si všetko domysleli prirýchlo a nemôžem vám to zazlievať. Máme tendenciu zaškatuľkovať do vopred vytvorených kategórií každý nový vzťah, s ktorým sa stretneme. Zovšeobecňujeme a vidíme typické znaky, zatiaľ čo zainteresovaní vidia – cítia – iba to, čo považujú za jedinečné a špecifické. My si povieme: Aké predvídateľné! Oni vravia: Aké nečakané! Vždy keď som premýšľal o našom vzťahu so Susan – či už vtedy, alebo teraz, po mnohých rokoch –, mal som pocit, že neexistujú vhodné slová, ktoré by ho dokázali opísať. Žiadne sa mi nezdali dosť výstižné. No možno je to len ilúzia, ktorú o sebe majú všetci zamilovaní: že sa vymykajú akýmkoľvek škatuľkám a prívlastkom.

Samozrejme, mojej mame výrečnosť nechýbala. Ako som už povedal, odviezol som pani Macleodovú domov a nič sa nestalo. Ani po ďalší a ďalší raz. Hoci, závisí to od toho, čo rozumiete pod slovom „nič“. Žiadne dotyky, bozky či slová a už vôbec nie spoločné plány. No keď sme spolu sedeli v aute a potom so smiechom čosi povedala, vystúpila a odkráčala po chodníku domov, cítil som sa ako spolupáchateľ. Opakujem, že sme spolu vtedy nič konkrétne nespáchali. Len to, že sme si dovolili byť sami sebou.

Ak by sme spolu mali plán, správali by sme sa inak. Asi by sme sa stretávali tajne a snažili sa skrývať. No boli sme nevinní. Preto ma zaskočilo, keď mama pri ubíjajúco nudnej večeri zahlásila: „Tak ty teraz robíš taxikára?“

Pozrel som na ňu v šoku. Mama odjakživa komandovala. Otec bol miernejší a nevynášal súdy tak rýchlo. Radšej si počkal, kým všetko prehrmí, nepichal do osieho hniezda, nevíril zbytočne hladinu. Naopak, mama radšej čelila problémom hneď a nič nezametala pod koberec. Ich manželstvo som vtedy svojimi nekompromisnými devätnásťročnými očami vnímal ako trápne klišé. Hoci už vtedy som musel uznať, že považovať niečo za „trápne klišé“ je samo osebe klišé.

Ja som však nechcel, aby niekto vnímal môj život ako klišé, rozhodne nie v takom mladom veku. Vrhol som na ňu bojovný pohľad.

„Z toľkého vyvážania pani Macleodovej narastie zadok,“ nadviazala na prvú vetu nepríjemnou poznámkou.

„Pri tom, koľko hrá tenis, asi ťažko,“ odpovedal som akoby nič.

„Pani Macleodová. Ako sa vlastne volá krstným menom?“ pokračovala.

„Ani neviem,“ zaklamal som.

„Andy, ty sa poznáš s Macleodovcami?“

„Do golfového klubu chodí nejaký Macleod,“ odvetil otec. „Taký malý tlstý chlapík. Odpaľuje loptičky, akoby ich neznášal.“

„Možno by sme ich mali pozvať na sherry.“

Keďže som sa zatváril zhrozene, otec na to povedal: „To hádam nie je potrebné.“

„Každopádne,“ pokračovala mama neodbytne, „myslím, že má bicykel.“

„Zrazu o nej akosi veľa vieš,“ odvetil som.

„Nebuď drzý, Paul.“ Navalila sa jej krv do tváre.

„Nechaj ho, Bets,“ povedal otec potichu.

„Ja ho mám nechať? Niekto iný by ho mal nechať na pokoji.“

„Môžem už ísť do izby, mami?“ Spýtal som sa intonáciou osemročného chlapca. Veď sa ku mne správali ako k decku…

„Hádam by sme ich predsa len mohli pozvať na pohárik sherry.“ Nebol som si istý, či je otec nechápavý, alebo si z nás robí posmech.

„Prosím ťa, nezačínaj aj ty,“ zahriakla ho mama. „Takéto správanie rozhodne nemá po mne.“

Na druhý deň poobede som šiel do tenisového klubu a na ten ďalší tiež. Hral som s jednou z Karolín proti ďalšej Karolíne a Hugovi a darilo sa nám. No potom som zbadal na susednom kurte Susan. Kým som hral chrbtom k nej, zápas sa vyvíjal dobre, ale keď sme si vymenili so súpermi strany a ja som poza nich videl, ako sa Susan s ľahkosťou pohojdáva zo strany na stranu, čakajúc na loptičku, celkom som stratil záujem o hru.

Pri odchode jej ponúknem odvoz.

„Iba ak máš auto.“

Niečo na to zamrmlem.

„Što gavaríš, súdruh Casey?“

Stojíme zoči-voči a ja sa cítim uvoľnene i bezradne zároveň. Pristihnem sa, ako premýšľam, či sa tie zelené gombičky na jej tenisových šatách dajú rozopnúť, alebo sú len na ozdobu. Nikdy predtým som nikoho ako ona nestretol. Naše tváre, naše nosy, ústa a uši sú presne v rovnakej výške. Zjavne si to všimla aj ona.

„Keby som mala opätky, pozerala by som ti ponad hlavu, no takto si vidíme rovno do očí.“

Neviem odhadnúť, či je sebaistá alebo nervózna, či sa takto správa bežne alebo len so mnou. Z iných úst by tie slová mohli znieť vyzývavo, no od nej nie.

Predtým než nastúpi, stiahnem strechu na svojom Morris Minor. Keď už robím taxikára, tak nech sa celý zasratý Vidiek pozrie, koho vozím.

„Ináč, je možné, že naši ťa aj s manželom pozvú k nám na sherry,“ poznamenám, keď odbočujem na ich ulicu.

„No to ma podrž!“ povie a rukou si zakryje ústa. „Ale pán Slonia noha so mnou nikam nechodí.“

„Prečo ho tak voláš?“

„To mi raz napadlo, keď som vešala jeho gate. Má celú sériu sivých flanelových nohavíc s obvodom pása asi jeden a pol metra, a keď som ich pred sebou držala, uvedomila som si, že vyzerajú ako zadok slonieho kostýmu.“

„Tatko vravel, že tvoj muž odpaľuje loptičky, akoby ich neznášal.“

„No vidíš. A čo ešte o nás hovoria?“

„Podľa mamy ti narastie zadok, keď ťa budem toľko vyvážať.“

Neodpovedá. Zaparkujem pred ich domom a pozriem na ňu. Tvári sa vážne a hádam aj znepokojene.

„Občas zabúdam na ostatných. Zabúdam, že existujú ľudia, ktorých nepoznám. Prepáč, Casey, asi som mala… ale veď ja som vlastne nič… mrzí ma to.“

„Hlúposť,“ poviem rozhodne. „Sama si vravela, že mladý muž musí mať reputáciu. A ja mám teraz reputáciu taxikára. Do konca leta si s ňou vystačím.“

Stále vyzerá zronene. Po chvíli potichu dodá: „Casey, nevzdávaj to so mnou.“

No prečo by som aj, keď som už do nej po uši zamilovaný?

Akými slovami by sa dnes dal opísať vzťah devätnásťročného chlapca k štyridsaťosemročnej žene? Možno niektorým z bulvárnych výrazov ako „zajačik“ alebo „mladý nabijak“. No také slová sa vtedy nepoužívali, i keď to, čo dnes označujú, dávno existovalo.

Možno si poviete: „To je ako z francúzskeho románu – staršia žena zasväcuje mladého chlapca do tajov lásky. Oh là là!“ Na našom vzťahu však nebolo nič francúzske a na nás už vôbec nie. Ako Angličania sme mali k dispozícii len moralizátorské anglické výrazy ako „nemravná žena“ či „pobehlica“. No ja si neviem predstaviť mravnejšiu ženu ako Susan. Pamätám si, ako mi raz povedala, že si kedysi myslela, že „smilniť“ znamená riediť mlieko vodou.

Dnes sa hovorí o „sexe za peniaze“ a o „rekreačnom sexe“. No vtedy nikto rekreačne nesúložil. A ak aj hej, rozhodne to tak nenazýval. V tom čase a v tých končinách ľudia rozoznávali len lásku a sex alebo spojenie oboch, ktoré bolo občas neohrabané a inokedy bezproblémové. Niekedy fungovalo a inokedy nie.

S rodičmi (čítajte: s mamou) som sa o tom rozprával v anglickom štýle. Celé odseky nevraživosti sme zhrnuli do dvoch viet:

„Veď mám devätnásť.“

„No práve, máš ešte len devätnásť.“

Pred Susan som sa miloval len s jednou ženou a ona mala predo mnou iba jedného muža. Obaja sme boli takmer nepoškvrnení. Ja som stratil panictvo – nežne, dychtivo a neohrabane – so spolužiačkou z fakulty na konci prvého ročníka. Susan nebola o nič skúsenejšia, hoci bola vydatá štvrť storočia a mala dve deti. S odstupom času váham, či by všetko nedopadlo inak, keby bol aspoň jeden z nás skúsenejší. No ktorý zamilovaný by sa vopred zamýšľal nad tým, ako bude svoju lásku hodnotiť s odstupom času? Keď vravím „skúsenejší“, myslím tým skúsenosti so sexom alebo s láskou?

Nechcem predbiehať.

· · · · ·

Po tom, čo si ma v tenisovom klube prvýkrát oťukali na kurte v snehobielych šortkách a s dunlopkou v ruke, páni v sakách sa radili aj pri popoludňajšom čaji a koláčikoch. Chceli si ešte preveriť, či som uspokojivým predstaviteľom strednej triedy so všetkým, čo k tomu patrí. Najprv ma podpichovali pre dĺžku vlasov, ktoré som pri športe krotil čelenkou, a takmer vzápätí sa ma niekto z nich spýtal, čo si myslím o politike.

„Musím priznať, že politika ma absolútne nezaujíma.“

„V tom prípade si rozhodne konzervatívec,“ povedal jeden z členov rady a všetci sme sa zasmiali.

Keď sa o tom neskôr rozprávam so Susan, prikývne a povie: „Ja som labouristka, ale neprezraď ma. Okrem teba som to nikomu nepovedala. Čo ty na to, môj pekný?“

Ja na to, že mi to vôbec neprekáža.

Keď som šiel prvýkrát na návštevu do macleodovského domu, Susan mi kázala, aby som vošiel zadnou bránkou a krížom cez záhradu. Takéto neformálne prijatie mi vyhovovalo. Otvoril som si bránku a po vratkej cestičke z tehál som prešiel okolo kompostoviska a košov plných tlejúceho lístia. Všimol som si rebarboru, čo vyrastala zo starého hlineného komína pretvoreného na črepník, štvoricu neupravených ovocných stromov a zeleninový záhon. Práve ho rýľoval akýsi starý rozcuchaný záhradník. Kývol som hlavou s pocitom mladého akademika, ktorý oceňuje prácu roľníka. On tiež kývol hlavou.

Keď Susan odbehla postaviť vodu na čaj, obzrel som si dom. Bol podobný ako náš, no všetko sa tu zdalo byť viac na úrovni. Alebo lepšie povedané, staré veci vyzerali skôr ako dedičstvo než ako výhodná kúpa z druhej ruky. Napríklad stojacie lampy s pergamenovými tienidlami sfarbenými dožlta. Vládlo tam čosi, čo sa nedá nazvať nedbanlivosťou, ale skôr uvoľneným prístupom k upratovaniu. V hale na zemi ležala športová taška s golfovými palicami a na stole v jedálni zostali od obeda dva neumyté poháre, ba hádam tam boli aj od predchádzajúceho večera. U nás doma nemohlo zostať nič neupratané. Všetko sa muselo odložiť, umyť, pozametať a vyleštiť pre prípad, že by prišla nečakaná návšteva. No kto by už len prišiel bez ohlásenia? Farár? Policajt? Nejaký okoloidúci, čo si potrebuje od nás zatelefonovať? Podomový obchodník? Pravda bola taká, že k nám nikdy nikto bez pozvania neprišiel a všetko to upratovanie a utieranie som vnímal ako hlboko zakorenený spoločenský prežitok. Sem však chodili na návštevu ľudia ako ja a moja mama by určite povedala, že to tu vyzerá, ako keby poličky nevideli prachovku aj zo dva týždne.

„Máte usilovného záhradníka,“ poviem, lebo mi nenapadá lepší začiatok rozhovoru.

Susan sa na mňa pozrie a vyprskne do smiechu. „Záhradník? To je pán domu, jeho lordstvo osobne.“

„Bože, prepáč. Dúfam, že mu to nepovieš. Myslel som si…“

„Som rada, že mu to ide od ruky ako ozajstnému záhradníkovi. Starému Gordonovi…“ Podá mi šálku s čajom. „S mliekom alebo s cukrom?“

Dúfam, že chápete, že vám všetko rozprávam tak, ako som si to zapamätal. Nikdy som si nepísal denník a väčšina postáv z môjho príbehu – z môjho života! – je už mŕtva alebo sa roztratila po svete. Takže nepíšem o veciach presne v takom poradí, ako sa udiali.

Myslím, že ľudské spomienky nie sú o nič menej vierohodné ako iné záznamy minulosti. Pamäť triedi a vyhľadáva udalosti podľa potrieb spomínajúceho. Nikto zrejme doposiaľ neodhalil algoritmus, podľa ktorého pamäť uprednostňuje niektoré zážitky pred inými. No ja sa domnievam, že si vyberá to, čo najviac pomáha nositeľovi spomienok prežiť. Takže si vo svojom vlastnom záujme najprv vždy vyvolávame šťastné spomienky. Je to však len moja hypotéza.

· · · · ·

Spomínam si napríklad, ako som raz večer ležal v posteli a v spánku mi bránila skalopevná erekcia. Taká, o ktorej si v mladosti nerozvážne – alebo ľahkovážne – myslíte, že vám vydrží do konca života. Táto sa však od iných niečím odlišovala. Bola celkom nekonkrétna, nesúvisela so žiadnou osobou, snom ani predstavou. Hádam bola iba prejavom radostnej mladosti. Mladej mysle, srdca, vtáka, duše – a vták bol práve vtedy zhodou náhod najvhodnejším nástrojom na vyjadrenie toho pocitu.

Mám taký dojem, že keď ste mladý, myslíte na sex takmer stále, no priveľmi o ňom neuvažujete. Toľko sa sústredíte na to s kým, kedy, kde a ako – a najmä či vôbec –, že vám nezostane toľko času na úvahy o tom, prečo a kam to povedie. Než nadobudnete prvé skúsenosti, dozviete sa o sexe všeličo a v dnešnej dobe omnoho viac, skôr a názornejšie než za mojej mladosti. No keby sme to zhrnuli, výsledok je vždy rovnaký: zmes sentimentality, pornografie a skreslenia. Keď premýšľam o svojej mladosti, javí sa mi ako obdobie toľkej naliehavej sexuálnej energie, že mi hádam ani nezostávala kapacita na to, aby som skúmal, načo tá energia vlastne slúži.

Možno dnes už nerozumiem mladým. Rád by som sa s nimi porozprával a spýtal sa, ako to vnímajú oni a ich kamaráti, no bráni mi v tom tréma. Napokon, možno som mladým nerozumel, ani keď som sám bol mladý. Aj to môže byť pravda.

No ak myslíte, že mladým závidím, tak to nie. Ako rozhnevaný a drzý dospievajúci chalan som si občas pomyslel, že starí ľudia sú dobrí len na to, aby závideli mladým. Považoval som to za jediný zmysel ich existencie pred tým, než zmiznú zo sveta. Raz popoludní som sa mal stretnúť so Susan, a keď som sa blížil k priechodu pre chodcov, videl som, že z jednej strany prichádza auto, no i tak som nezastal. Auto zabrzdilo zjavne prudšie, než mal šofér pôvodne v úmysle, a zatrúbilo. Zastal som tesne pred kapotou a uprene sa zadíval na vodiča. Pohľad na mňa ho zrejme vytočil. Dlhé vlasy, fialové rifle, nechutne mladý zasran. Šofér stiahol okienko a vynadal mi. Priam nadšený z konfliktu som s úsmevom prešiel až k nemu. Cez okienko som videl, aký je odporne starý, aké má hnusne červené starecké uši. Mäsité a celé prerastené chlpmi: hrubými štetinami zvnútra a jemnou srsťou zvonku.

„Ty skapeš určite skôr než ja,“ oznámil som mu, a aby som ho ešte viac rozčúlil, naschvál som odkráčal tak pomaly, ako sa len dalo.

Takže teraz, keď som sám starý, uvedomujem si, že súčasťou môjho ľudského poslania je umožniť mladým, aby si mysleli, že im závidím. Teda, neskoršie umieranie im závidím, to áno, ale okrem toho nič. Keď vidím mladé zamilované páriky zavesené do seba vo vertikálnej polohe niekde na rohu ulice alebo horizontálne prepletené na deke v parku, vyvoláva to vo mne predovšetkým akýsi inštinkt ochrancu. Nie je to súcit. Je to nutkanie ich chrániť. Niežeby o moju ochranu stáli. No zaujímavé je, že čím suverénnejšie je ich správanie, tým silnejšie emócie vo mne vyvoláva. Chcel by som ich ochrániť pred tým všetkým, čo im zrejme spôsobí svet a čo si s najväčšou pravdepodobnosťou vykonajú navzájom. To sa však, samozrejme, nedá. Moja starostlivosť o nich je nežiaduca a ich sebaistota je priam šialená.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Časť prvá