Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Lisa Kleypas: Slib

Vydání první

Copyright © 2001 by Lisa Kleypas

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2220. publikaci

Přeloženo z anglického originálu I Will vydaného nakladatelstvím

Leisure Books v roce 2001

Český překlad © 2018 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Marie Kejvalová

Ilustrace na přebalu © 2018 Martina Černá

Přebal a vazba © 2018 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0954-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0955-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Lisa Kleypas

Slib

Kapitola jedna

Londýn, 1833

Není snadné žádat o laskavost ženu, která vás nesnáší. Jenže Andrew, lord Drake, byl odjakživa nestyda a dnešek nebyl výjimkou. Potřeboval laskavost od ženy s vysokými morálními měřítky a slečna Caroline Hargreavesová byla jediná slušná ženská, kterou znal. Byla spořádaná a upjatá až k nesnesení… a on nebyl jediný muž, který si to o ní myslel, soudě podle faktu, že byla v šestadvaceti letech ještě neprovdaná.

„Proč tu jste?“ zeptala se Caroline, v hlase tiché nepřátelství. Nespouštěla oči z velké dřevěné konstrukce, opřené o divan, byl to dřevěný vypínací rám na krajky, určený k tomu, aby po vyprání vracel tvar záclonám a ubrusům. Byl to úkol pro puntičkáře, protože vyžadoval zapíchnutí špendlíku do každého maličkého otvoru v okraji krajky a jeho připevnění k  rámu, až byl celý kus pevně natažený. Obličej Caroline byl sice bezvýrazný, ale ztuhlé prsty, zápolící s kartonkem špendlíků, prozrazovaly vnitřní napětí.

„Něco od vás potřebuju.“ Andrew na ni upřeně hleděl. Pravděpodobně to bylo poprvé, co byl v její přítomnosti zcela střízlivý, a když se teď nevznášel v obvyklém alkoholickém oparu, všiml si na slečně Caroline Hargreavesové několika věcí, které ho zaujaly.

Byla daleko hezčí, než čekal. Navzdory brejličkám na nose, a přestože byla oblečená jako hastroš, vyzařovala z ní nenápadná krása, která mu dříve unikala. Postavu neměla nijak pozoruhodnou – Caroline byla malá a štíhlá, prakticky neměla prsa ani boky, které by stály za řeč. Andrew dával přednost velkým, vnadným ženám, ochotným věnovat se divokému postelovému skotačení, jaké měl rád. Caroline však měla rozkošný obličej se sametově hnědýma očima a hustými černými řasami, korunovaný tmavým obočím, vyklenutým s precizností jestřábích křídel. Vlasy tvořily úhledně vyčesanou masu sobolího hedvábí a pleť měla jemnou a čistou jako dítě. A ta ústa… Proč si proboha těch úst ještě nikdy nevšiml? Jemná, výrazná, horní ret malý a tvarovaný do srdíčka, dolní prohnutý a štědře plný.

Momentálně byly ty svůdné rty sevřené nelibostí a obočí zvrásněné užaslým výrazem. „Neumím si představit, co byste ode mě mohl chtít, lorde Drakeu,“ pronesla Caroline stroze. „Nicméně vás mohu ujistit, že to nedostanete.“

Andrew se znenadání zasmál. Vrhl pohled na svého přítele Cadea – Carolinina mladšího bratra –, který ho přivedl do salonu rodiny Hargreavesových. Jelikož předpovídal, že Caroline nebude ochotná mu nijak pomoci, Cade se teď nad sestřinou zarputilostí tvářil dotčeně a současně rezignovaně. „Já ti to říkal,“ zahučel Cade.

Andrew nebyl ochotný se tak snadno vzdát. Znovu se zaměřil na ženu sedící před ním. Zamyšleně ji pozoroval a snažil se rozhodnout, jaký přístup zvolit. Nepochybně ho přiměje, aby se plazil… Ne že by jí to sebeméně zazlíval.

Caroline se nikdy netajila svým odporem k němu a Andrew dobře věděl proč. Za prvé měl špatný vliv na jejího mladšího bratra Cadea, příjemného chlapíka, který až příliš snadno přejímal názory svých přátel. Andrew pozval Cadea na velmi mnoho divokých večírků, kde se holdovalo hazardu, pití a nemravnostem, a pokaždé ho vrátil domů v žalostném stavu.

Jelikož byl Cadeův otec po smrti a matka beznadějná větroplaška, byla Caroline jediná, kdo u Cadea jakžtakž zastával rodičovskou funkci. Ze všech sil se snažila udržet čtyřiadvacetiletého bratra na cestě ctnosti, protože chtěla, aby převzal své povinnosti jako hlava rodiny. Nicméně Cadea přirozeně víc lákalo napodobovat Andrewův prostopášný životní styl a oba mu věnovali pěkných pár zhýralých večerů.

Dalším důvodem, proč Caroline Andrewa nesnášela, byla ta prostá skutečnost, že byli naprosté protiklady. Ona byla čistá. On byl poskvrněný. Ona byla pravdomluvná. On si upravoval pravdu tak, aby vyhovovala jeho záměrům. Ona měla sebekázeň. On se nikdy v žádném směru neomezoval. Ona byla klidná a vyrovnaná. On nezažil nikdy ani chvilku klidu. Andrew jí záviděl, a tak se jí při těch několika příležitostech, kdy se s ní dosud sešel, nemilosrdně vysmíval.

Teď ho Caroline nenáviděla a on ji přišel požádat o laskavost – o laskavost, kterou zoufale potřeboval. Andrewovi připadala situace tak zábavná, až napětí v jeho tváři vystřídal sarkastický úsměv.

Zčistajasna se rozhodl jít rovnou k věci. Slečna Caroline Hargreavesová zřejmě není z těch žen, které by strpěly hříčky a kličkování. „Jsem tu, protože mi umírá otec,“ pronesl.

Ta slova způsobila, že se nešťastnou náhodou píchla do prstu a lehce sebou trhla. Zvedla oči od vypínacího rámu. „To je mi líto,“ zašeptala.

„Mně ne.“

Podle toho, jak vyvalila oči, Andrew pochopil, že ji jeho chlad šokoval. Bylo mu to jedno. Nic ho nemohlo přimět předstírat smutek nad skonem muže, který byl odjakživa jen ubohou náhražkou otce. Hraběti na něm nikdy za mák nesešlo a Andrew se už dávno vzdal snahy vysloužit si lásku manipulativního šmejda, jehož srdce bylo něžné a měkké jako kus žuly. „Jediné, co mě mrzí,“ pokračoval Andrew klidně, „je to, že se mě hrabě rozhodl vydědit. Vy a on máte zřejmě stejné pocity ohledně mého hříšného životního stylu. Otec o mně prohlásil, že jsem nejzpustlejší a nejzhýralejší stvoření, s jakým se kdy setkal.“ Na rtech mu vytanul mírný úsměv. „Mohu jen doufat, že má pravdu.“

Caroline jeho sdělení nemálo rozrušilo. „Mluvíte, jako byste byl hrdý na to, jak jste ho zklamal.“

„To taky jsem,“ ujistil ji nenuceně. „Mým cílem bylo zklamat ho stejně, jako on zklamal mě. Nebylo to snadné, chápejte, ale zvládl jsem to. Je to největší úspěch mého života.“

Všiml si, jak Caroline vrhla nenápadný pohled na Cadea, který pouze ostýchavě pokrčil rameny a poodešel k oknu, aby se kochal klidným jarním dnem venku.

Dům Hargreavesových se nalézal na západní straně Londýna. Bylo to příjemné klasicistní sídlo s růžovou omítkou, ohraničené mohutnými buky, takový dům, jak se na solidní anglickou rodinu patří.

„A tak,“ pokračoval Andrew, „se hrabě v hodině dvanácté pokusil přimět mě k nápravě a vyškrtl mě ze své poslední vůle.“

„Ale to přece nemůže udělat úplně,“ namítla Caroline. „Tituly, městská nemovitost a venkovské sídlo vaší rodiny… Předpokládala bych, že patří k majorátu.“

„Ano, patří k majorátu.“ Andrew se trpce usmál. „Dostanu tituly a nemovitosti, ať už hrabě udělá cokoli. Nemůže porušit majorát o nic víc než já. Ale peníze – celé rodinné jmění – nejsou součástí majorátu. Může je odkázat, komu chce. A tak se ze mě nejspíš stane jeden z těch zatracených aristokratických lovců věna, co se musí oženit s nějakou dědičkou s koňským obličejem, ale s pěkně tučným věnem.“

„To je hrůza.“ V očích Caroline se náhle zaleskla výzva. „Tedy pro tu dědičku.“

„Caro,“ zaprotestoval Cade.

„To nic,“ opáčil Andrew. „Jakákoli moje nevěsta by si zasloužila náramný soucit. Nezacházím se ženami dobře. Nikdy jsem to ani nepředstíral.“

„Jak to myslíte, že se ženami nezacházíte dobře?“ Caroline zápolila se špendlíkem a znovu se píchla do prstu. „Týráte je?“

„Ne.“ Náhle se zamračil. „Nikdy bych ženě fyzicky neublížil.“

„Chováte se k nim tedy pouze neuctivě. A nepochybně nedbale a nespolehlivě a urážlivě a negentlemansky.“ Odmlčela se a upřela na něj vyčkávavý pohled. Když Andrew nepronesl žádnou poznámku, ostře ho pobídla: „No?“

„No co?“ opáčil s žertovným úsměvem. „Ptala jste se na něco? Já myslel, že pronášíte proslov.“

Pozorovali se navzájem přimhouřenýma očima a Carolinina bledá pleť nabyla hněvivě růžového odstínu. Atmosféra v místnosti se změnila, byla teď podivně nabitá elektřinou a žhavá, praskala napětím. Andrew se v duchu ptal, jak to, že na něj u všech ďasů dokáže hubená malá stará panna takhle působit. On, který měl celoživotní návyk nikdy nemilovat nikoho a nic včetně sebe, byl najednou tak utrápený a vzrušený, jak ještě nikdy, aspoň pokud si pamatoval. Můj ty Bože, říkal si v duchu, musím být úplně zvrácený, když toužím po sestře Cadea Hargreavese. Ale toužil. Krev se mu pěnila žárem a energií a nervy se mu neklidně tetelily při představě různých způsobů, jimiž by rád využil ta jemná, nevinná ústa.

Ještě dobře, že tu byl Cade. Jinak si Andrew nebyl jistý, zda by se dokázal ovládnout a neukázal slečně Caroline Hargreavesové, jak přesně je zvrhlý. Po pravdě řečeno, jelikož stál, bude tato skutečnost brzy už příliš dobře zřejmá přes tenkou látku jeho módně přiléhavých béžových kalhot. „Smím se posadit?“ zeptal se prudce a ukázal na křeslo poblíž divanu, na němž seděla ona.

Ve své nevinnosti si Caroline zřejmě jeho bujícího vzrušení nevšimla. „Prosím, posaďte se. Už se nemohu dočkat, až uslyším podrobnosti té laskavosti, o kterou mě hodláte požádat, zvlášť ve světle šarmu a dobrých způsobů, které jste zatím předvedl.“

Bože, bylo mu do smíchu, i když měl sto chutí ji uškrtit. „Děkuju.“ Usedl, ledabyle se předklonil a opřel lokty o kolena. „Jestli chci být znovu uveden v poslední vůli hraběte, nezbývá mi než mu vyhovět,“ oznámil.

„Hodláte se změnit?“ zeptala se Caroline skepticky. „Napravit se?“

„Ovšemže ne. Život v žumpě mi docela vyhovuje. Hodlám jen předstírat nápravu, dokud se starý pán nesetká se svým Stvořitelem. Pak si budu žít zase po svém, s nedotčeným právoplatným dědictvím.“

„To je od vás moc hezké.“ V tmavých očích se zajiskřilo znechucení.

Kdovíproč Andrewa její reakce zabolela – jeho, který vždycky kašlal na to, co si o něm kdo myslí. Měl pocit, že se před ní musí ospravedlnit, nějak objasnit, že není zdaleka tak opovrženíhodný, jak se zdá. Ale mlčel. Ať se propadne, jestli se jí pokusí něco o sobě vysvětlovat.

Dál mu hleděla do očí. „Jakou roli mám ve vašich plánech sehrát já?“

„Potřebuju, abyste předstírala, že se o mě zajímáte,“ odvětil bezvýrazně. „V romantickém smyslu. Hodlám přesvědčit otce, že jsem se vzdal pití, hazardu a prohánění sukní… a že se dvořím slušné ženě s úmyslem oženit se s ní.“

Caroline zavrtěla hlavou, očividně polekaná. „Chcete předstírat zasnoubení?“

„Tak daleko to zajít nemusí,“ odpověděl. „Žádám jen, abyste mi dovolila doprovázet vás na několik společenských akcí… několikrát si spolu zatančit, pár vyjížděk kočárem… jen aby to rozhýbalo nějaké ty klevetivé jazyky, dokud se řeči nedonesou k mému otci.“

Pozorovala ho, jako by patřil do blázince. „Proč si ve jménu nebes myslíte, že by někdo takovému klamu uvěřil? Vy a já jsme každý z jiného světa. Neumím si představit nesourodější pár.“

„Není to až tak neuvěřitelné. Žena ve vašem věku…“ Andrew zaváhal a uvažoval, jak se vyjádřit co nejtaktněji.

„Pokoušíte se říct, že když je mi šestadvacet let, přirozeně z toho vyplývá, že se zoufale toužím provdat. Dokonce tak zoufale, že bych přijala vaše návrhy bez ohledu na to, jak jste mi odporný. To si lidé pomyslí.“

„Máte ostrý jazyk, slečno Hargreavesová,“ poznamenal tiše.

Mračila se na něj přes lesklé brýle. „Správně, lorde Drakeu. Mám ostrý jazyk, jsem modrá punčocha a smířila jsem se s tím, že zůstanu starou pannou. Proč by měl někdo se zdravým rozumem uvěřit, že o mě jevíte romantický zájem?“

No, to byla dobrá otázka. Ještě před několika minutami by i samotného Andrewa taková představa rozesmála. Jak ale seděl těsně u ní, kolena nedaleko od jejích, procitající přitažlivost se rozhořela náhlým výbuchem žáru. Cítil její vůni – teplou ženskou pokožku a nějakou svěží přírodní vůni, jako by právě přišla ze zahrady. Cade mu svěřil, že sestra tráví hodně času v zahradě a ve skleníku, pěstuje růže a experimentuje s rostlinami. Caroline sama se podobala růži – vzácná, voňavá, s nemálo pichlavými trny. Andrew stěží mohl uvěřit, že si jí ještě pořádně nevšiml.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Kapitola jedna