Přeložila:

DARINA POVOLNÁ

Penelope Ward a Vi Keeland: Milá Bridget, chci tě

Vydání první

Copyright © 2017 by Penelope Ward & Vi Keeland

Published by arrangement with Brower Literary & Management.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2221. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Dear Bridget, I Want You

vydaného v roce 2017

Český překlad © 2018 Darina Povolná

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover model: Philip Van den Hoogenband – Chadwick Models Melbourne

Photographer: Brian Jamie

Přebal a vazba © 2018 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0957-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0958-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

PENELOPE WARD

VI KEELAND

Milá Bridget,

chci tě

1. kapitola

Bridget

Úterý. Byl sice pátek, moje spodní prádlo však hlásalo úterý. Měla jsem to na zadku napsáno velkými tučnými písmeny. Když jsem před pár měsíci navštívila na Floridě svou matku, aerolinie mi ztratily zavazadla, a já si proto v Targetu koupila balíček levných kalhotek. Tehdy jsem samozřejmě netušila, že na nich je něco napsaného. Když jsem si toho všimla, rozhodně jsem nehodlala vyhodit sedmero kalhotek, které byly jinak naprosto v pohodě. Navíc, jak dlouho už moje spodní prádlo nikdo neviděl? Dva roky?

Sestřička se vrátila na ošetřovnu, aby se mnou sepsala potřebné informace. „Proč se neposadíte, paní Valentineová?“

„Ehm. Nejde to.“

„Ou, pardon,“ usmála se. „To je vlastně pravda.“

„Víte, kdy jste naposledy dostala tetanovku?“

„Pracuju jako sestra v nemocnici Memorial, takže je dostávám pravidelně. Asi někdy loni.“

„Aha. To je dobře. A těhotenství? Mohla byste být těhotná?“

„Tak to ani omylem.“

Šedesátiletá sestřička na mě soucitně pohlédla. „Takže období sucha?“

„Tak nějak.“

„No tak to máte ale štěstí. Dnes tu máme doktora Hoguea.“

„Doktora Hoguea?“

„Pracuje tu jako rezident. Ten mladík je prostě k nakousnutí.“ Mrkla na mě.

Skvělé. Prostě báječné. Nejenže mě čeká ponížení, až po letech nějaký chlap uvidí můj zadek, navíc to ještě musí být mladý pohledný lékař. „Nemáte tam náhodou někoho jiného? Třeba lékařku nebo možná nějakého postaršího doktora?“

Sestra se zvedla a zavřela kartu, kterou mi založila. „Žádný strach, drahoušku. Jste v dobrých rukou. Jsem si jistá, že doktor Hogue už pěkných pár pozadí viděl.“

Zabte mě.

Snažila jsem se nevnímat bolest a rozptýlit se pročítáním zpráv v mobilu, zatímco jsem čekala na rezidenta, co měl službu. O několik minut později se dveře otevřely.

Otočila jsem se a celá ztuhla.

To jako fakt? Tohle nemohl být doktor. V nemocnici Memorial jsme rozhodně neměli lékaře, kteří vypadají takhle.

„Takže, slyšel jsem, že mi chcete ukázat zadničku a ani vás předtím nebudu muset pozvat na večeři?“

Moji zadničku? No jasně, mladý sexy doktor měl navíc ještě sexy přízvuk. Byl snad… Brit? Přitáhla jsem si župan, který jsem na sobě měla, ještě těsněji. „Prosím vás, řekněte mi, že tohle je nějaký vtip. Vy nejste lékař. Kolik vám vůbec je? Dvacet dva?“

Nevypadal ani trochu uraženě kvůli tomu, co jsem řekla. Místo toho se opřel o stůl a založil si ruce na hrudníku. „Dvacet devět. Chcete vidět můj řidičák?“ Potom… se usmál. Dobrý bože. A ještě k tomu dokonale bílé zuby. Jak jinak. Ten muž byl prostě úžasný. Vysoký, vážně vysoký – zřejmě nejméně metr devadesát, široká ramena, svalnaté paže, zářivě modré oči, perfektní tvar čelisti a blond vlasy, které vypadaly, jako kdyby měl právě sex. Kristepane… Ten doktor měl prostě účes ojeď-mě. Tomuhle jsem rozhodně nemohla svůj zadek ukázat.

„Potřebuju jiného doktora.“

Sklopil hlavu do mé karty. „Můžete mě samozřejmě odmítnout, paní V. Jsou tři hodiny. Dorazila jste právě, když se střídaly směny, takže to budu buďto já, anebo vrátný se starými zrezivělými kleštěmi – ten by vám možná byl schopen pomoct. No tak. Nestyďte se. Podíváme se na to, ano?“

Ech. Takže buď doktor Fešák, nebo pohotovost na druhé straně města, kde jsem pracovala. Kdybych šla do Memorialu, měla bych to na talíři už asi napořád. Protočila jsem oči a mrzutě jsem souhlasila. „Fajn.“

Chtěla jsem už jen, aby ta potupa byla u konce a já odsud mohla zmizet, otočila jsem se proto a předklonila se přes vyšetřovací stůl. Sáhla jsem si dozadu a odtáhla župan, aby byla vidět levá půlka mého pozadí. Už předtím jsem si kalhotky na té straně odhrnula stranou, aby se mi nezamotávaly do toho háčku.

Doktor Fešák chvíli mlčel, ale když promluvil, slyšela jsem v jeho hlase smích. „Vy jste je nosila tři dny?“

„Cože?“ Otočila jsem se k tomu krasavci. Pravou rukou se škrabal ve svém strništi na bradě a levou si podpíral loket.

„Vaše kalhotky. Je pátek. A na nich je úterý. Přemýšlel jsem, jestli je nosíte už tři dny, nebo máte dny v týdnu pomíchané.“

Radši bych si ten háček v zadku vážně nechala. „Koupila jsem si je, když mi aerolinie během mého výletu ztratily zavazadla. Nevšimla jsem si, co na nich je. Víte co? Ten háček si tam nechám.“ Spustila jsem župan zpátky a narovnala se.

Doktor Hogue zvedl ruce v gestu, že se vzdává. Nejprve to vypadalo opravdu upřímně. „Omlouvám se. Tu poznámku jsem si mohl odpustit. Bylo to nevhodné.“

„To máte pravdu. To tedy bylo.“

„Koukám, že to máte…“ Ušklíbl se. „… docela na háku. Prdelky si z vás asi nikdo jen tak nedělá.“

„Vy jste vážně jak osina v zadku, víte o tom?“

„Řekl bych, že osina je lepší než háček na ryby.“

„Jako malý kluk. To je vám devět, nebo dvacet devět?“

Chvíli jsme se na sebe nasupeně dívali, pak mě ale přemohlo, jak byla celá ta situace směšná, a vyprskla jsem smíchy. Doktor Fešák se přidal, a když jsme se dost nasmáli, atmosféra se uvolnila. „Co kdybyste se přece jen otočila a já se na to ještě jednou podíval? Už se nebudu smát.“ Zvedl tři prsty. „Čestné skautské. Co je to za druh háčku? Kulatý? Trojháček? Aberdeen?“

„Nemám tušení.“ Otočila jsem se opět čelem k vyšetřovacímu stolu, zaujala zase tu úděsnou pozici v předklonu a zvedla si župan. „Moc toho o rybaření nevím.“

„No nepovídejte…“

„Záleží na tom typu háčku? Asi bych to mohla zjistit, jestli to je potřeba.“

Uslyšela jsem plesknutí latexu, jak si doktor Hogue natáhl rukavice, a potom mi položil širokou ruku na zadek. „Tedy je to dost hluboko. Nejsem si jistý, jestli na typu háčku skutečně záleží. Vypadá to, že ho budu muset tak jako tak vyříznout, abych ho dostal ven. Jak se vám podařilo vrazit si ho tak hluboko?“

„Pluli jsme na malé veslici v Narragansettu, kde jsem se snažila syna učit, jak nahazovat.“

Doktor Hogue zmáčkl místo, kde byl háček zabodnutý. „Auu.“

„Pardon. Víte o tom, že učitel by měl být obeznámený s tím, co vyučuje?“

„Prostě ten háček vyndejte.“

„Budu vám to muset nejdřív umrtvit, abych ho mohl vyříznout.“

„Nemůžete ho jen vyvléknout ven?“

„Ne. Máte v zadnici víc než špičku a vypadá to, že je docela dlouhý.“

Bože, moje tělo bylo ledově strnulé celé dva roky – žádný náznak vzrušení, ani když jsem na sebe sahala sama. A zrovna v téhle chvíli se muselo probrat k životu. Byla jsem ohnutá o stůl a mluvili jsme o špičce něčeho dost dlouhého s mužem, který by místo vtipkujícího doktora mohl z fleku dělat modeling. Nemohla sis vybrat lepší chvíli, Bridget. Najednou jsem byla ráda, že jsem právě v téhle pozici, protože nemohl vidět, jak jsem v obličeji zrudla. Cítila jsem podle tělesného tepla, že se ode mě vzdálil a potom se zase vrátil.

„Teď to štípne.“

„Au!“ Vyhrkla jsem ta slova stejně rychle, jako ta bolest odezněla.

„Fajn, tohle by mělo oblast umrtvit, takže ten háček můžeme vytáhnout, aby to moc nebolelo.“

Chvíli bylo ticho a potom jsem na zadku opět ucítila jeho ruce.

Áách.

Jeho hlas mi připadal hlubší a tlumenější. „Jen se uvolněte, Bridget. Nadechněte se a vydechněte. Všechno bude dobré.“

Zněl skoro… svůdně. Svaly mezi nohama se mi stáhly. Proboha, vážně mě vzrušovalo, že mi ze zadku vytahoval rybářský háček? Odpověď zněla ano. Vážně mě to vzrušovalo.

„Ucítíte jen trochu tlak.“

Nemohla jsem se ubránit některým myšlenkám. Představila jsem si, jaké by to bylo, kdyby ke mně zezadu přistoupil se zvláštním překvapením a obdařil mě o něco větším tlakem, než jaký sliboval.

Přestaň myslet na prasárny, Bridget!

„Jdeme na to,“ prohlásil.

Ucítila jsem, jak se mi kůže na zadku napnula a zatahalo to.

„Je venku,“ oznámil mi konečně. „Zalepím vám to. Ještě vydržte.“

Vlastně to ani nebolelo tak, jak jsem původně čekala.

„Dobře, paní V., zdá se, že už fakt nejste zaháčkovaná. Doslova.“

Když jsem se otočila, držel ten háček v ruce.

„Mimochodem tomuhle se říká dvojháček,“ poučil mě.

„Fajn že to vím.“

„Nechcete si ho třeba nechat? Na památku?“

„Ne. Děkuju.“

„Tak dobře.“ Doktor Hogue položil háček na tác a stáhl si rukavice, které hodil do odpadkového koše označeného nápisem Biohazard.

Vyndal něco z kapsy a začal psát na kousek papíru.

„Co je to?“

„Nemějte strach. Není to moje číslo, jen předpis na antibiotický krém, pokud byste ho potřebovala. Nechám vám ho tady na stole. Můžete se obléct a jít domů.“

Chvilku zaváhal a potom poznamenal: „Buďte teď opatrná. Dávejte na sebe pozor, Bridget. Nebo přesněji řečeno, pozor na zadek.“

„Počkejte,“ vyhrkla jsem.

Zastavil se a otočil. „Ano?“

Pramen blond vlasů mu přepadl do očí. Byl neskutečně hezký.

Odkašlala jsem si. „Omlouvám se, jestli jsem byla…“

„Osina v zadku?“

Zrudla jsem. „Přesně.“

„To nic.“ Mrknul na mě.

A pak doktor Fešák prostě odkráčel z místnosti. Bolavý zadek byl tak bohužel nahrazen brnivým pocitem mezi mýma nohama.

2. kapitola

Bridget

O tři měsíce později

Chystala jsem se do práce a čekala mě první ze série tří po sobě jdoucích dvanáctihodinových směn, když zazvonil telefon.

„Prosím?“

„Bridge?“

„Ahoj, Calliope.“

„Jen jsem ti chtěla dát vědět, že jsem dala Simonovi klíč od tvého bytu. Je to v pohodě?“

„No jasně. Je prázdný a připravený k nastěhování. Ten klíč je k oddělenému vchodu mimo hlavní dům. Není tam jen kuchyně. Takže bude muset používat tu naši. Pověděla jsi mu to, že ano?“

„Jo. Je strašně rád, že nebude muset podepisovat žádnou nájemní smlouvu. Takže vezme cokoliv, co ho nijak nezaváže. Říká, že si postupně začne nastěhovávat své věci, jestli ti to nevadí.“

„Vůbec ne. Díky za upozornění.“

„Tak fajn, uvidíme se příští týden na hodině, Bridge.“

Calliope byla moje instruktorka jógy, ze které se nakonec vyklubala moje kamarádka. Mimo hodiny jsme spolu občas chodívaly na kafe do Starbucksu. Před pár lety se z Velké Británie přistěhovala sem do Rhode Islandu, protože její manžel dostal místo u americké pobočky banky, pro kterou pracoval.

Když mi řekla, že její nejlepší kamarád potřebuje nájem bez jednoročního závazku, nabídla jsem volný byt ve svém domě. Podle všeho vykonával poslední rok rezidentury a přemístili ho do naší nemocnice v době, kdy mu do odstěhování ze státu zbýval už méně než rok. Nechtěl proto podepisovat novou nájemní smlouvu a potřeboval místo, které je relativně blízko práce. Předměstí, kde jsem bydlela, bylo kousek od dálnice a rovných deset minut do Providence.

Můj manžel Ben před dvěma lety náhle zemřel a mně a našemu tehdy šestiletému synu Brendanovi nezbylo než se protloukat sami. Navzdory tomu, že jsem jako zdravotní sestra měla poměrně slušný plat, bylo poslední dobou stále těžší splácet hypotéku na náš velký koloniální dům. Životní pojištění, které jsem pobírala, jsem musela dávat stranou, kdyby můj syn chtěl jít někdy na vysokou. Nikdy bych na ni nenašetřila, protože i poplacení měsíčních výdajů bylo náročné. Odstěhování jsem však zavrhla, protože jsem chtěla, aby Brendan mohl dál žít v domě, který znal celý život.

Už nějakou dobu jsem o pronajmutí volného bytu, který byl součástí domu, uvažovala. Když pak Calliope zmínila, že její kamarád, o němž říkala, že je pro ni něco jako bratr, shání bydlení, napadlo mě, že by bylo fajn mít nějaký příjem navíc, když mu ten prostor pronajmu. Aspoň jsem věděla, že to není žádný psychopat.

Kdykoliv jsem v průběhu týdne do bytu nahlédla, povšimla jsem si, jak se tam pomalu vrší krabice. Simon zřejmě během dne přicházel a přinášel své věci, ale doteď jsme se nepotkali.

Jeden večer zůstával Brendan přes noc u Benovy matky asi půl hodiny odsud ve městě North Kingstown. Mohla jsem nerušeně relaxovat, tak jsem se rozhodla, že si dám horkou vanu. V koupelně se obvykle při zavřených dveřích dělalo hrozné horko, tak jsem využila toho, že můj syn nebyl dnes večer doma, a nechala jsem si otevřeno.

Když jsem v horké vodě zůstávala příliš dlouho, bývalo mi na omdlení, proto jsem se po půl hodině z uklidňujících pěnivých bublinek neochotně zvedla a zabalila se do měkkého ručníku. Potom mě ovšem zaplavila vlna nevolnosti, kterou jsem běžně cítila těsně před omdlením.

Říkali mi, že abych neztratila vědomí, mám si svěsit hlavu mezi kolena. Na to bylo ale příliš pozdě. Poslední, co si pamatuju, bylo, jak mi ručník padá na podlahu.

Po nějaké době jsem otevřela oči. Ležela jsem nahá vedle vany a ulevilo se mi, když mi došlo, že se mi nic nestalo. Nebyl to můj první incident, měla jsem k omdlévání sklon.

Když jsem sebou jednou sekla na hodině hot jógy, pamatuju si, že mě Calliope nabádala, abych si předtím, než se postavím, nejprve sedla do pozice dítěte. Tak jsem teď zůstala na zemi na rukou a kolenou, která jsem měla široko od sebe, zatímco palce u nohou se mi dotýkaly. Seděla jsem při tom na patách. Nadechovala jsem se a vydechovala a snažila se uklidnit.

„Bridget?“

Uslyšela jsem mužský hlas a vyskočila tak rychle, že jsem se praštila hlavou o vanu. „Au!“ Otočila jsem se, pohlédla na něj a zalapala po dechu.

No do háje. Cože?!

Zamrkala jsem.

Co tady ten doktor Fešák dělá? Zdá se mi to?

Třeba jsem se vůbec neprobrala?

Zakryla jsem si prsa a zvolala: „Proboha. Co… co tady děláte?“

Natáhl se pro můj ručník, obtočil ho kolem mě a klekl si, aby mi prohlédl hlavu, jestli jsem se neporanila. Okamžitě přepnul do lékařského režimu. „Kde to bolí?“

Ukázala jsem na místo vpředu na hlavě a oznámila jsem mu: „Tady.“

Bradavky mi z blízkosti jeho těla tvrdly.

Přejížděl mi po tom místě prstem. „Na bouli to nevypadá. Myslím, že to přežijete.“

Seděli jsme oba na zemi se zády opřenými o vanu.

Znovu jsem se ho otázala: „Co tu děláte?“

„Vypadá to, že tu bydlím.“

Najednou mi to došlo.

„To jste vy? Ty jsi Simon? Kamarád Calliope?“

„Ano. A věř mi, že jsem neměl nejmenší tušení, že se stěhuju do tvého domu. Mluví o tobě jako o Bridge, ne Bridget, a nikdy mi neřekla příjmení, takže jsem si to těžko mohl dát dohromady. Pro mě je to stejný šok jako pro tebe.“

„Tak jak to, že jsi mě poznal tak rychle? Neměla jsem ani obličej otočený k tobě.“

„Byla jsi na zemi s vystrčenou zadnicí. Tu bych poznal všude.“

Cítila jsem se příšerně trapně. „Panebože…“

„Tvoje pozadí tě předchází, krásko.“ Rozesmál se. „Nicméně dveře do koupelny byly otevřené. Přišel jsem se představit a nabídnout nějaký čaj. Co jsi na té zemi dělala?“

„Stává se mi, že omdlívám, hlavně když strávím moc času v horké vodě. Asi jsem ležela v bezvědomí pár minut. Probrala jsem se a usadila do jógové pozice, kterou mě Calliope naučila, abych se srovnala, než se postavím.“ Blesklo mi hlavou, jak jsem zezadu asi musela vypadat. Nejspíš viděl i moji díru do zadku. „Proboha. To je tak trapné.“

„Tvoje pozadí už jsem přece viděl.“

„Ano, ale co dalšího jsi viděl? Všechno se událo tak rychle, jak jsem se otočila.“

„Bridget, uklidni se. Zapomněla jsi, že nahé lidi vídám neustále?“

„No, to jo, ale ne mě… Už nikdy.“

„Měla by ses naučit si v koupelně zamykat, ačkoliv s tvým sklonem k omdlévání to zřejmě není moc dobrý nápad.“ Nevěřícně zavrtěl hlavou. „Bože, ty jsi chodící katastrofa, Bridget Valentineová.“ Simon natáhl svoji velkou dlaň. „Pojď, vstaneme.“

Pomohl mi nahoru a já si kolem sebe urovnala ručník.

Zamířil palcem ke dveřím. „Připravím ten čaj. Dáš si?“

„Hmm… jistě. Jo. Čaj si dám.“

Ještě než odkráčel, jeho pohled se zastavil na hromádce špinavého oblečení, kterou jsem před koupelí nechala na zemi.

„Vidím, že v tom zas jedeš.“

„Cože?“

„Neměníš si kalhotky každý den. Je sobota. A ty sis sundala středeční.“

A už jsou tu zase ty zpropadené kalhotky.

„Nevšímám si, jaké vyndám ze šuplíku. Prostě jsem si ráno vzala tyhle.“ Zkřížila jsem ruce a prohlásila: „A víš co? Ve svém vlastním domě nemusím nic takového vysvětlovat!“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

1. kapitola

2. kapitola