Jay Forman

ONE WAY TICKET

Copyright © 2017 by Jay Forman

Translation © 2018 by Jana Melcerová

Jacket design © 2018 by Diana Delevová

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6292-8

1. kapitola

Karl to tomu autu nemohol urobiť. V mizernom osvetlení na parkovisku pre návštevníkov vyzeral Mulsanne nevýrazne sivo, ale on vedel, že táto farba automobilov značky Bentley má špeciálne pomenovanie, wolfrámová. Nechcel pošpiniť iba lak. Bol v tom aj jeho naozajstný obdiv k tomu, čo sa skrývalo pod kapotou – krútiaci moment motora viac ako 1 000 Nm. K autu, ktoré má dosť sily na obrátenie rotácie Zeme, treba mať rešpekt. A tak sa vymočil na porsche.

Bol to model Cayenne Turbo. Rýchle SUV. Karl si znovu zazipsoval rázporok a usmial sa sám pre seba. Pekný oxymoron. Niet dôvodu, prečo by malo mať auto pre matky, ktoré vozia deti na futbal, taký výkon. Ale zasa matky tých malých zasranov, ktorých mal údajne ochraňovať, stáli o niekoľko mramorových stupienkov vyššie než futbalové matky. Boli to matky jazdeckých pólistov. Keď dokázali vtesnať zopár sekúnd rodičovstva do svojich hektických spoločenských rozvrhov, čo nebolo časté. Preto sem svoje deti odložili ako psy do útulku a dovolili im vychádzať von len vtedy, keď ich chceli ukázať svetu.

Na auto značky KIA sa už viac ani nepozrel a prešiel popri ňom, aby lepšie dovidel na klasický Austin-Healey. Na nočnej práci bolo najlepšie práve toto – keď sa konalo stretnutie správnej rady, zmenilo sa parkovisko na prestížnu prehliadku typu Concours d’Elegance. Austin-Healey 3000 Mark 1 bol ozajstný krásavec. Pán Allenby s ním určite začal tohtoročnú sezónu skoršie. Hoci bol apríl a oficiálne už po zime, tu vysoko na extrémnom severe Toronta ešte stále mohlo nasnežiť. Ostávalo mu ešte desať minút, kým sa od neho bude očakávať, aby bol späť a obsluhoval monitory vo svojej kancelárii, a tak mal dosť času, aby si vyfajčil džointa, ktorého si zastrčil pod pletenú čiapku. Len čo nasal do pľúc sladký dym, začul, ako na seba kričia dve dievčatá. Prečo to tínedžerky tak často robia? Večne ziapu alebo pre niečo škriekajú. Karl si nie prvý raz v duchu želal, aby v horných študentských internátoch v prednej časti školy bývali chlapci. Keby boli dievčenské internáty v niektorej zo zadných budov, ich krik by sa ustavične neozýval medzi kamennými múrmi uzavretého dvora. To pišťanie si razilo priamu cestu do terča Karlových ušných bubienkov. Keby bývali v zadných internátoch, ich slovné útoky by museli znášať jediné živé bytosti, potáplice na jazere. Skutočné potáplice, nie tí blázniví bohatí chatári.

Práve sa chystal na svoj druhý šluk, keď jedno z dievčat skríklo tak, že z toho tuhla krv v žilách a Karla zaboleli zubné plomby. Čudné zadunenie, ktoré prišlo vzápätí, viac cítil, ako počul. Znelo to blízko. Dostatočne blízko, aby ho to prinútilo hodiť džointa do krovia a rozbehnúť sa.

Drevené dosky na moste, ktorý kedysi slúžil ako padací, boli mokré po popoludňajšej snehovej prehánke a Karl sa skoro pošmykol a pokĺzol do klenutého vchodu pod vežou, no len čo sa nohami dotkol kamenných dlaždíc, znovu získal rovnováhu. Automatickým pohybom pretiahol magnetickú kartu čítacím zariadením a odomkol dvojité sklené dvere, ktoré sa otvorili do uzavretého dvora, ale mozog nedokázal spracovať, čo videli oči. Musel vynaložiť značné úsilie, aby prinútil nohy kráčať cez dvor k schodom, ktoré viedli k hlavnému vchodu do školy.

Ona je… nie, bola dokonalá. Ležala s roztiahnutými nohami a rukami na kamenných dlažbových schodoch a jej školské sako staršej študentky vyzeralo ako batikované krvou. Strapce na konci zlatého prepletaného opaska kapitánky ležali v rozstreknutej kaluži krvi a nasiakli ňou ako knôty sviečky. Kúsok lebky uviazol navrchu jednej z hláv kamenných levov, ktoré strážili schody, a hustý prameň dlhých plavých vlasov visel ako závoj na ostrých črtách hrivy.

Karlove vývratky jej kvacli na sivú sukňu školskej uniformy.

2. kapitola

Niekto sa ma pokúsil zabiť.

Keby som si myslela, že Jackov život je naozaj v ohrození, okamžite by som zareagovala na jeho esemesku, ale s veľkou pravdepodobnosťou sa iba ponosoval, že ho odpratal z cesty nejaký netrpezlivý vodič. Pasovala som sa s reálnejším a prítomnejším nebezpečenstvom – s mužom na sedadle za mnou. Práve sa chystal vytrhnúť mi trs vlasov, keď zovrel rukami opierku môjho sedadla, aby sa pozviechal z toho svojho. Predklonila som sa, uvoľnila si vlasy, a počula som, ako narazil hlavou do batožinového priečinka. Tak mu treba. Odhadovala som, že polovicu letu strávil divokým otváraním a zatváraním servírovacieho stolíka na zadnej strane mojej opierky. Nemienila som sa obťažovať vstávaním, kým okolo mňa neprejde aj posledný človek v zástupe cestujúcich. Aký by to malo zmysel? Odkedy som pocítila prudké myknutie lietadla, ktoré zastalo pri odletovej bráne, uplynuli sotva dve minúty. Pasažieri v prvej triede pravdepodobne ešte ani nevstali zo sedadiel, a tak chvíľu potrvá, kým budú môcť cestujúci vystúpiť zo zadnej časti airbusu. A vôbec, načo sa náhliť? Do ďalšieho radu?

Znovu som si prečítala Jackovu esemesku.

Niekto sa ma pokúsil zabiť.

S vlasmi vyslobodenými zo zovretia stolíkového chlapíka som mu bleskovo odpísala. Očividne neúspešne. Práve sme pristáli. Zavolám ti, len čo prídem domov.

Muž, ktorý sedel na strednom sedadle vedľa mňa, vstal a obrátil sa tvárou do uličky. Keď sa zohol, aby si nebuchol hlavu o batožinový priečinok, vošiel zadkom do môjho vzdušného priestoru a rozhodla som sa vstať. Niekedy je výhodou, keď ste podpriemerného vzrastu. Priečinok bol tak vysoko nad mojou hlavou, že by som musela vyskočiť, aby som doň narazila.

Kým som stála v rade na colnú prehliadku, v duchu som počítala, ako dlho mi potrvá, kým sa dostanem domov. Ten, kto povedal Už len dôjsť tam je radosť, bol debil. Zábava je posledné slovo, ktoré by som použila, keby som chcela opísať, že sa máte dostať kamkoľvek letecky, najmä ak sa máte dostať do či zo Spojených štátov. Colná prehliadka, polhodinové čakanie na autobus, ktorým som cestovala na miamské medzinárodné letisko, hodinové čakanie na bezpečnostnú prehliadku na letisku, poldruhahodinové čakanie v odletovej hale, trojhodinový let do Toronta a teraz som mala ešte pätnásť minút, kým prejdem popod nápis Vitajte v Kanade, ktorý visel niekoľko metrov pred kabínkou colnice. Len dosiaľ to bolo viac ako osem hodín. Pravdepodobne sa budem musieť postaviť do radu a čakať na kyvadlový autobus, ktorý ma odvezie na odstavné parkovisko. Potom strávim tri hodiny za volantom cestou domov. A vzhľadom na nevraživý pohľad colníčky v kabínke, pred ktorú som sa postavila do radu, zrejme strávim nejaký čas aj na dôkladnejšej colnej prehliadke. Množstvo pečiatok v mojom pase vždy pritiahne pozornosť colníkov. To bol jeden z dôvodov, prečo som sa naučila napchať do ruksaku dosť vecí, aby mi vydržali sedem dní. A v prípade núdze aj na osem. Ostalo im tak menej toho, čím by sa prehrabúvali, a vyhla som sa nevyhnutnosti postávať a čakať pri páse na batožinu.

Colník pri dôkladnejšej prehliadke bol oveľa priateľskejší. Dokonca čítal zopár mojich cestovateľských článkov. Kým prechádzal obsah môjho ruksaku, spýtal sa ma, či viem niečo o výletnej plavbe v Karibiku, na ktorú sa chystajú s manželkou. Ja som však nikdy nestrávila sedem dní a šesť nocí na lodi s viac ako piatimi tisíckami turistov, z ktorých väčšina strávi priveľa času v radoch pred nepretržite dopĺňanými válovčekmi s jedlom (inak známymi ako nonstop švédske stoly) a v nepretržitom opileckom opojení (rôznej intenzity) s krátkymi dávkami slobody v destináciách, ktoré až priveľmi navštevujú turisti. Dosiaľ som mala dostatok šťastia a ukormidlovala som si kariéru mimo masovej turistiky, ale vedela som, že väčšina ľudí nemá ten luxus, aby im platili za to, že chodia na mimoriadne výlety, aké sú tie moje. Musia si o nich iba prečítať. A tak som mu odporučila menej známe miesta, ktoré som navštívila na ostrovoch, ku ktorým sa čoskoro doplaví. A nič som mu nepovedala o päťhviezdičkovej výletnej lodi, ktorou som sa iba veľmi nedávno plavila. Bolo na nej menej ako tristo cestujúcich a nemala ani lezeckú stenu či klzisko, ba ani len vnútorné kajuty.

„Ďakujem vám za tipy, slečna Smithová,“ povedal so širokým úsmevom, keď mi zatvoril zips na batohu. „Môžete ísť.“ A tak som šla, štýlovo. Kedykoľvek zbadám svoje auto, cítim sa previnilo. Hoci som trvala na tom, že zaň Jackovi zaplatím, keď sa pokúšal darovať mi ho na narodeniny, dosiaľ som mu bola schopná splatiť predné pneumatiky a predné svetlá. Toto auto je hlavným dôvodom, prečo som prijala úlohu inkognito zažiť plavbu na luxusnom zaoceánskom parníku a písať o nej – len čo mi zaplatia, budem si môcť povedať, že mi patrí aj volant a možno i spätné zrkadlo. Stálo viac, ako vôbec kedy sama do auta investujem, ale vďaka písmenu S vedľa Q5 na prednej mriežke je neodolateľné. Okrem toho je až prehnane veľké. (Ale zasa pre niekoho s mojou výškou a váhou je čokoľvek väčšie ako Smart v podstate príliš veľké.)

Kým som bola preč, veľká kopa odhrnutého snehu, pred ktorou som pred týždňom zaparkovala, sa roztopila a ostal z nej len špinavý sivý hrboľ. Naštartovala som, zapla som božské vyhrievanie sedadla a kľučkovala som „pac-manovským“ labyrintom z parkoviska. Kým som sa dostala zo spleti diaľničných príjazdov a výjazdov a mimoúrovňových križovatiek v blízkosti letiska, na čo som sa musela poriadne sústrediť, nezvýšila som hlasitosť hudby. No len čo som dupla na plynový pedál na diaľničnom príjazde 400, ktorý smeruje na sever, bola som zrelá na hudobný sprievod. Diaľnica plynie pomerne priamym smerom a na rozdiel od 401 nad rozrastajúcou sa mestskou perifériou nie je na nej šestnásť jazdných pruhov plných minimálne disciplinovaných vodičov vyčíňajúcich na ceste, s ktorými by som musela bojovať.

Letela som popri večne sa rozťahujúcich novozastavaných oblastiach, míňala som horské dráhy a umelé pohoria v kanadskom zábavnom parku Canada’s Wonderland a odbočila som na veľký oblúk ponad diaľnicu k novému úseku 400 severne od Barrie. Keď som trochu prirýchlo rezala diaľničný oblúk, možno mi škrípali pneumatiky, ale nepočula som ich, lebo mi hrala na plné pecky On Top of the World od Imagine Dragons. Nasledujúcich šestnásť skladieb som si maximálne užívala silu pod kapotou SQ5 a čoraz väčšmi som sa vzďaľovala masovej civilizácii. Spievala som si refrén piesne Pompeii spolu s chlapcami zo skupiny Bastille, keď som si v spätnom zrkadle všimla blikajúce červené svetlá. Kým som nestíšila hudbu, nepočula som sirénu.

Moje druhé privítanie na domácej pôde prišlo tri hodiny po tom, čo ma uvítal colník, a bolo oveľa osobnejšie.

„Lee, kde si bola tentoraz?“ opýtala sa ma strážnička Denise, keď som jej podala vodičský preukaz a poistku. Vzhľadom na to, koľko ráz ma zastavila pri krajnici, som spolovice očakávala, že si to pamätá.

„V Karibiku.“

„Vhodné obdobie na taký výlet. My tu máme ešte stále snehové prehánky.“ Pokutový lístok za prekročenie rýchlosti, ktorý sa mi chystala dať, vychádzal s bzukotom z ručnej tlačiarne. „Fajn, že si späť. Keď si doma, ľahšie plníme kvóty.“ Napokon som zišla zo štvorprúdovej diaľnice, odbočila na dvojprúdovú miestnu cestu a minula nápis Vitajte v Hamline s počtom obyvateľov 467. Už som bola skoro doma.

Bol pondelok večer pred tým, ako chatárska sezóna s plnou výzbrojou desaťnásobne nafúkne počet obyvateľov okresu, a tak boli všetky malé módne obchodíky na hlavnej ulici zatvorené. Iba benzínová pumpa javila známky života. Len čo som ani nie po piatich minútach vyšla z mestečka, ešte aj svetlá pri ceste zmizli. Väčšina chatárov už dorazila do svojich miest pri ceste južne od Port Hamlinu. Domáci obyvatelia žili severne od Port Hamlinu a nepotrebovali sme (ani sme nemali) trvalé osvetlenie. Takmer metrové záveje odhrabaného snehu pri hlavnej ceste ma udržiavali v jazdnom pruhu. Neboli tmavé od veľkomestskej špiny. Jazdila som do kopca a ešte aj bez osvetlenia som cítila prítomnosť pôsobivých skalných stien, cez ktoré prechádza hlavná cesta. Vyšla som na kopec a pod ním som pred sebou videla, ako sa mesačné svetlo odráža od úzkych kanálov otvoreného Javorového jazera. Rozprestierajú sa na jazere ako pavučina nejakého opitého pavúka. Tento rok sa ľady začali lámať skoro! Čakala som, že jazero bude ešte zamrznuté, keď sa vrátim z cesty.

Ďalšie umelé svetlá, ktoré som videla, patrili vonkajšiemu osvetleniu obydlia mojej tety Em. Pomedzi stromy som zbadala, že už rozsvietila aj v mojom dome. Dúfala som, že zapla aj bojler.

Keď som vystúpila z auta, okamžite som cítila vôňu dymu zo spáleného dreva, ktorý vychádzal z komína tety Em. Bola to vôňa domova. A tetiných koláčov.

Sedela pri ohni, v televízii dávali správy o desiatej a cinkala ihlicami na pletenie, ako sa prepracúvala riadkami na svetri pre niektorého zo svojich internetových zákazníkov.

„Skôr ako mi povieš o výlete,“ povedala, keď zobrala diaľkový ovládač a stíšila zvuk, „zavolaj Jackovi. Je v nemocnici.“

„Prečo?“

„Zrazil ho malý nákladiak.“

„Doriti!“ Už aj som lovila mobil z bočného vrecka ruksaka. „Je v poriadku?“

„No, zjavne nie, keď je v nemocnici. Na hlave má škaredú hrču a v členku zopár nablýskaných skrutiek. Dávali mu do poriadku vykĺbené rameno.“

Stlačila som kláves na rýchlu voľbu Jackovho čísla. „Prečo si mi nezatelefonovala?“ opýtala som sa jej, kým Jackov telefón zvonil.

„Čo by si bola urobila? Plavila si sa s tým Austrálčanom a Jack bol v opojení liekov proti bolesti. Ani by nevedel, kto mu volá.“

„Čo sa stalo?“ povedala som hlasnejšie, ako som plánovala, keď sa Jack prihlásil.

„Povedal som ti, niekto sa ma pokúsil zabiť.“

„Vážne?“ Prečo? Jacka má každý rád. (Teda, každý okrem jeho bývalej manželky.)

„Vážne. V Berkshire sa čosi deje.“

Keď som počula to slovo, na chrbte mi nabehli zimomriavky.

„Chceš si vypočuť celý príbeh, alebo skrátenú verziu?“

„Skrátenú verziu, detaily prídu na rad neskôr.“

„Jedno dievča skočilo hlavičku z veže, jej otec ma požiadal, aby som to prešetril. Práve som to robil, keď sa na mňa vyrútil ten starý berkshirský malý nákladiak.“

Chcela som si vypočuť milión drobných detailov, ale najskôr som sa ho opýtala to najdôležitejšie: „Kto šoféroval?“

„Nikto.“

„Idem za tebou.“ Zamávala som tete a vyšla som von.

„Návštevné hodiny sa o deviatej skončili.“

„Akoby ma to zaujímalo. Budem tam o dvadsať minút.“

„O štyridsať. Jedna zo sestier hovorila, že na mostoch je poľadovica a nechcem, aby si skončila na posteli vedľa mňa. V mojej posteli? Áno. Ale v tej vedľa mňa nie.“

„Končím.“

Sestra mala pravdu, na moste ponad rieku Joe bola poľadovica, ale väčšinou sa mi darilo udržať auto pod kontrolou. Po dvadsiatich troch minútach som už parkovala pred pohotovosťou v Muskockej všeobecnej nemocnici.

„Ahoj, Lee.“ Spoznala som službukonajúcu sestru za pultom. „Čo je to tentoraz? Výron, zlomenina alebo potrebuješ niečo zašiť?“

„Nie som tu kvôli sebe. Prišla som pozrieť Jacka Hughesa.“

„Návštevné hodiny sa skončili pred viac ako hodinou.“

„Viem.“ Roztomilo som sa na ňu usmiala. „Ale bola som na cestách a práve som sa vrátila. Tak trochu som dúfala, že…“

„Och, tak choď. Mala by si mať nejaké výhody, keď si naším najčastejším pacientom.“

Kto vedel, že raz budem mať výhody z toho, aké som absolútne nemehlo, a pustia ma na oddelenie po návštevných hodinách?

„Je v izbe 405.“

Samozrejme. Ten, kto sa volá Hughes, má zaručenú jednu z mála súkromných izieb v Hughesovskom krídle. Len čo som vystúpila z výťahu, ovanula ma vôňa záľahy kvetinových aranžmánov so želaním skorého uzdravenia, čo naštartovalo moju alergickú reakciu ešte skôr, ako som vošla do nemocničnej izby.

Jackova tvár vyzerala, akoby ju napadlo strúhadlo na syr. Ľavú ruku mal v popruhu a na ľavom členku mal nepoškvrnenú bielu sadru. Keď som sa k nemu sklonila, aby som ho pobozkala na líce, na vrecku s infúznym roztokom, ktorý visel na stojane pri posteli, som si všimla veľký červený štítok. Morfium vysvetľovalo mierne zmätený pohľad v očiach, len čo ich pomaly otvoril.

„Ahoj.“

„Vyzeráš príšerne.“ Spustila som bočnicu na posteli a opatrne som si sadla vedľa neho. Bola by som ho chytila za ruku, ale infúzna ihla, ktorá mu vytŕčala zo žily, ma odradila.

„Máš spálený nos. Vyzeráš ako sob Rudolf.“

„Hej, ale veľmi sa neteš, nepriniesla som ti žiadne darčeky.“

„Aká bola plavba?“

„Plná nafúkaných ľudí, čosi ako Berkshire na lodi, ale užila som si to, čo som robila, keď som vystúpila.“

„A ten pán, ktorému nikdy neviem prísť na meno, sa mal dobre?“

„Hej. Ale dohodli sme sa, že sa nezhodneme, pokiaľ ide oňho, takže zmeň tému.“

„Aj on sa chystá písať o tej plavbe?“

„Nie, to je moja robota. On sa chystá prejsť Route 66 a uverejniť o tom sériu príspevkov.“

„Fíha, to je dobre, že nemá žiadne rodinné povinnosti a môže obísť polovicu sveta, kedykoľvek mu zavoláš.“

„Prestaň.“ Jack nikdy nepochopí môj vzťah s Hunterom. Fungovalo nám to, ale Jack bol presvedčený, že mi ten vzťah ublíži. Užívali sme si s Hunterom, že sme spolu, a našu spoločnú vášeň pre cestovanie. Aj inú vášeň, ale nemohol mi ublížiť. Nikomu som neverila tak veľmi, aby som mu dala do rúk moc zraniť ma. Ani Jackovi nie. A okrem toho, Jack by mal viniť sám seba, že som si začala s Hunterom.

„Fajn,“ vzdychol si Jack. „Takže budeš tú plavbu verejne ohovárať sama?“

„Platia mi za to, aby som hovorila pravdu, a plavba samotná nebola nafigu. Jedlo bolo úžasné, mali sme obrovský apartmán a príjemnú vlastnú verandu. Rada som začínala deň tým, že som tam sedela a pozorovala, ako svet plynie. A vieš čo? Dokonca sme mali sluhu. Volal sa Rajiv, veľmi príjemný človek. Pochádza z Matary na južnom pobreží Srí Lanky. Doma má manželku a päť dcér. Rajiv mi zavčas rána priniesol čajník s fantastickým čajom a…“

„Budem hádať, nahovorila si ho, aby si prisadol a dal si šálku čaju s tebou, áno?“

„Každé ráno nie!“ Trvalo mi niekoľko dní, kým som Rajiva presvedčila, aby si doprial pätnásť minút pre seba. „Takže? Stalo sa niečo zaujímavé, kým som bola preč?“

Jack mal na brade niekoľkodňové čierne strnisko a chrasty po celých lícach. Premýšľala som, kedy sa bude môcť zasa oholiť. Zvyčajne neznášam, keď je niekto zarastený, ale Jackovo strnisko bolo prekvapivo sexi.

„Nie je toho veľa. Okrem toho, že ma zrazil ten nákladiak, je všetko po starom, fakt.“ Usmial sa viac pravou polovicou tváre a podľa toho som videla, že ho to zabolelo.

„Jack, dokelu, čo sa vlastne stalo?“ Vtipkovanie a sarkazmus bol náš osvedčený postup, ale už som nedokázala hrať túto hru. Môj najlepší priateľ leží v nemocnici celý dotlčený, pochrámaný a samá podliatina. Cítila som, ako mi vlhnú oči, a radšej som to v duchu zvalila na peľovú alergiu ako na úprimne prejavenú emóciu.

„Závisí od toho, s kým sa rozprávaš.“

„S tebou.“

„Niekto v Berkshire vedel, že som tam, aby som prešetril smrť toho dievčaťa, videl ma vchádzať do prístreška pre loďky, zaradil v nákladiaku neutrál a poslal ho dolu tým veľkým zadným kopcom rovno na mňa. Od jazera fúkal veľmi silný vietor, a tak som až v poslednej chvíli začul, že sa na mňa rúti.“

„A keby som sa opýtala niekoho iného?“ Jackov strach z pohybujúcich sa vozidiel (a zo šoférov) často zachádzal do iracionálnych polôh.

„Polícia vraví, že to mohol zapríčiniť vek nákladiaka. A že ručná brzda už asi bola hrdzavá a jednoducho sa uvoľnila, ale mýlia sa.“

„Rozprávame sa o tom chevrolete z roku 1950, ktorý starý Pete nechával zaparkovaný na odľahlom konci futbalového ihriska?“

„No teraz tam už nie je! Preboril sa cez ľad do vody. Len čo sa ľad roztopí, plánujú ho vytiahnuť a prezrieť.“

Ach jaj! Boli sme na iracionálnej pôde. „Jack, tá stará kára tam bola desiatky rokov. A starý Pete na nej pravdepodobne nejazdil už od osemdesiatych rokov. Ručná brzda mohla ľahko zhrdzavieť. Dočerta, veď to auto malo spolovice zhrdzavenú karosériu už vtedy, keď sme tam chodili do školy, a to bolo pred viac ako dvadsiatimi rokmi. A keď vezmeš do úvahy vlhkú zem pri odmäku, s najväčšou pravdepodobnosťou sa…“

„Trochu čudné, že sa to stalo práve v tej chvíli, nemyslíš?“

„V akej chvíli?“

„Vo chvíli, keď som sa chystal vyšetrovať možnú vraždu.“

Vstala som a pozrela sa na vrecká s infúznym roztokom na stojane. „Koľko toho do teba pumpujú?“

„Teraz nie, Lee. Myslím to vážne. Vypočuj ma, dobre?“

„Počúvam.“ Opatrne som sa natiahla vedľa neho na posteľ. Nemusela som sa báť, že mu kopnem do sadry, lebo mal chodidlá takmer o pol metra nižšie ako ja. Keď sme ležali vedľa seba na kamenných doskách Kanadského štítu, viedli sme spolu naše najlepšie rozhovory. Hrčovitý matrac bol síce mäkší, ale béžový nemocničný strop bol slabou náhradou za jasnú modrú oblohu či hviezdne galaxie nad prírodnou rezerváciou Torrance Barrens Dark-Sky Preserve.

„Pred tromi týždňami Kayla Wilkesová buď vypadla, alebo ju niekto sotil z okna veže. Keď sa to stalo, bol som tam na stretnutí správnej rady. Našiel sa list na rozlúčku…“

„Tak potom prečo…“

„Keď rozprávaš, nemôžeš počúvať.“ Počkal, aby sa presvedčil, či už budem ticho. Dalo mi to zabrať, ale nechala som ústa zatvorené. „Vyšetruje to polícia a Kaylina mama chce od nich, aby povedali, že to bola samovražda. Jej otec si však myslí, že ju niekto odtiaľ sotil. Požiadal ma, aby som to vyšetril. A skôr ako si odhryzneš jazyk, odpoviem na tvoju nevyslovenú otázku – prečo ja, správne?“

Prikývla som.

„Keďže mám v tej škole isté slovo, vedel, že mi nemôžu povedať nie. A vedel, že finančná situácia jeho bývalej manželky ma nevyvedie z miery.“ Cítila som, ako obrátil hlavu na vankúši ku mne. „Keby si sa s ním niekedy stretla, viem, že ani ty by si mu nedokázala odmietnuť.“

Mykla som plecom. Otec toho dievčaťa by mi bol možno brnkol na citlivú strunu, ale aj tak by som bola povedala nie na čokoľvek, čo nejako súviselo s Berkshirom.

„Povedal som mu, že urobím, čo budem môcť, a rozhodol som sa, že zo všetkého najskôr sa porozprávam s človekom, ktorý vždy poznal všetky školské klebety. Ten nákladiak ma zrazil, keď som kráčal do jej bytu nad prístreškom pre loďky. Minulú jeseň sa odsťahovala z učiteľského bytu. Mademoiselle Cailleuxová…“

Ihneď som otvorila ústa. „Ona ešte žije?“

„Zatiaľ je veľmi živá. Je síce trochu strelená, ale…“

„Je v škole už od čias, keď plachetnica Nonsuch odplávala späť do Anglicka s prvým nákladom kožušín z Hudsonovho zálivu!“

„Berkshire postavili až koncom prvého desaťročia devätnásteho storočia, čiže poriadne zveličuješ.“

„Neznášala ma.“

„Ty si myslíš, že ťa tam každý neznášal.“

„Rozhodne sa tak správali.“

„Ja nie.“

„To je pravda.“

„V každom prípade, ako som povedal, než si ma tak nemiestne prerušila…“

Veľmi mierne som ho štuchla lakťom.

„… mademoiselle Cailleuxová mala vždy o všetkom dokonalý prehľad a dúfal som, že mi povie o Kayle viac ako základné informácie v ročenke. Mala iba sedemnásť a jej otca to celkom zničilo. Bolo to jeho jediné dieťa.“

Veľmi som s ním súcitila, ale Jackovi by som sa s tým nikdy nepriznala.

„Na pozajtra som zvolal stretnutie správnej rady, aby sme toto všetko prediskutovali, čo ma privádza k…“

„Nie.“

„Ešte som ti ani nepovedal, čo…“

„Nepôjdem do Berkshiru.“

„Ale ja tam musím ísť. Dal som Kaylinmu otcovi slovo.“

„Tak choď, nedržím ťa.“

„Kým užívam lieky proti bolesti, nemôžem šoférovať a povedali mi, že ich budem potrebovať ešte aspoň niekoľko dní.“

Somarina. Komukoľvek v Jackovom postavení by som navrhla šoféra, taxík, čokoľvek iné namiesto toho, o čo ma žiadal. Ale toto je Jack. Svoj život nezveril do rúk iného vodiča (bez ohľadu na dopravný prostriedok) od toho dňa, keď mu jediná chyba pilota pochovala rodičov v arktickej tundre. Dokonca mi ani nedovolil, aby som si sadla dozadu, keď si vyrazil na vodu s kanoe. Zrejme ho museli poriadne nadrogovať, aby súhlasil s naložením do sanitky, ktorá ho odviezla do nemocnice. Ak ho odveziem do školy, ešte to neznamená, že naozaj vstúpim na to miesto. Mohla by som počkať vonku alebo si zajazdiť a po skončení stretnutia sa poňho vrátiť.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

1. kapitola

2. kapitola