Tammy Robinson

DIFFERENTLY NORMAL

Copyright © 2018 by Tammy Robinson

First published in Great Britain in 2018 by Piatkus, an imprint of Little, Brown Book Group

Translation © 2018 by Michaela Rosová

Cover Designed by Hannah Wood – LBBG UK

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6274-4

Túto knihu venujem krásnej Rachel Tipenovej a všetkým inak normálnym ľuďom na svete.

Aj mame a otcovi – za všetko.

• Maddy •

Zhodneme sa na tom, že fotka týždňa je tá s nafukovacou pannou v životnej veľkosti. S tou umelou, na ktorej sa výrobcovia poriadne namakali, aby čo najvernejšie pripomínala skutočnú ženu. Sedí pri jedálenskom stole, pred ňou nedotknutý pohár červeného vína a tanier, ktorého obsah po podrobnejšom preskúmaní identifikujeme ako typický nedeľný obed – pečené kurča. Dokonca vidíme aj modrý omáčnik, presne taký, aký mávala v kredenci moja babka. Podľa Kyla to musel variť nejaký amatér. Zemiaky sa nezdajú ani trochu chrumkavé a kura vyzerá suché ako špička Roryho nosa. Rory je náš šéf a my sa strasieme už pri tej myšlienke. Pre jeho pokožku žijeme v permanentnom strachu – olupuje sa mu a padá nám do pracovného priestoru a do šálok s kávou.

Panna má dokorán otvorené krikľavo červené ústa, akoby sa nepretržite niečomu čudovala. Kyle mi povie, prečo ich má takéto, a ja predstieram dávenie. Neuveriteľné, akí sú niektorí ľudia zúfalí. Nieže niektorí ľudia, povie Kyle, tento priemysel, sexuálne hračky a tak, to predsa prekvitá. Prudko zdvihnem obočie a on rýchlo zaspätkuje.

„Niežeby som o tom vedel z vlastnej skúsenosti,“ bráni sa. „Raz som o tom čítal.“

„Jasné.“

„Naozaj,“ protestuje.

„Myslíš, že jej dal meno?“ uvažujem a znova sa pozriem na fotku.

„Ako vieš, že je to on?“ uškrnie sa. „Môže to byť panna pre lesbu.“

Obaja sa nad tým zamyslíme.

„Myslíš, že nafukovacie panny pre lesby sa líšia od bábik pre heterosexuálov?“

Pokrčí plecami. „Netuším. Ale môžem to vyhľadať, ak chceš.“

„Radšej nie. Rory už kontroluje históriu v prehliadači, zabudol si? Neverí nám, že efektívne využívame pracovný čas,“ pripomeniem mu. Obaja svedomito ignorujeme ženu čakajúcu pri pokladnici.

„Prepáčte,“ zavolá napokon. „Bol by niekto taký láskavý a obslúžil ma?“

Vymeníme si s Kylom pohľady.

„Kameň, papier, nožnice?“

„Kameň, papier, nožnice.“

„Raz, dva, tri, dopekla.“

„Zakaždým rovnako,“ poviem spokojne.

„V najbližšom čase ťa prekvapím tým, že nedám kameň,“ zašomre a odchádza obslúžiť zákazníčku.

Aj tak to nikdy neurobí. Kyle je hocijaký, len nie nepredvídateľný.

Ja medzitým skúmam fotku, či nenájdem nejakú stopu, ktorá by prezrádzala fotografa, ale márne. Vďaka novodobým technológiám a aplikáciám na smartfóne bola táto objednávka poslaná cez internet, takže ho ešte len uvidíme. Ale nech je to ktokoľvek, fotky si bude musieť vyzdvihnúť osobne. To je jedna z vecí, ktoré technológie zatiaľ nevyriešili.

Kyle sa vráti a zastane vedľa mňa.

„Stavím sa, že príde v dlhom čiernom kabáte,“ poviem.

„S množstvom vreciek, kde si schováva všetky svoje úchylné hračky.“

„A s tmavými slnečnými okuliarmi,“ pridá sa Kyle. „Aby skryl pred svetom svoju perverznosť.“

Chichoceme sa.

Aj pre toto ma bavia víkendové zmeny s Kylom – sme na podobnej vlnovej dĺžke. A ešte preto, lebo sa ma nepýta na môj život. Za to som mu vďačná. Niekedy sa, skrátka, chcem rozprávať o hlúpostiach a na chvíľu zabudnúť na všetko ostatné.

„A bude mať falošné nalepovacie fúzy,“ doplním. Začína ma to baviť.

„Falošné? Ešte to tak. Bude ich mať ozajstné, ako pornohviezda, vykrútené na koncoch. Určite si ich vykrúca nejakým špeciálnym voskom, ktorý si objednáva z Európy. Alebo možno iba lubrikantom, ak je to lakomec.“

„Nechutné. To fakt existuje?“

„Čo?“

„Vosk na fúzy.“

„Ako vždy, nemám s tým skúsenosť, ale niekde som to čítal.“

Kyle stále číta. Prahne po vedomostiach, hoci väčšinou úplne zbytočných.

Napokon sa ukáže, že sme sa riadne sekli. „Pán Smith“ – falošné meno, zhodneme sa – si príde po fotky v nedeľu o šestnásť štyridsaťdeväť. Cynik vo mne sa nazdáva, že príchod si načasoval tesne pred záverečnou, aby sa vyhol davom. Nepôsobí však ani nenápadne, ani pochybne, čo mi dosť narúša teóriu. Keby som ho mala identifikovať a k niekomu prirovnať, pripomínal by mi istého veľkého bruchatého chlapíka v červenom obleku, ktorý sa preváža na sánkach a volá „hou, hou, hou“.

Pán Smith naozaj má fúzy, alebo možno skôr predĺženie obrovitej brady. Má ich snehovobiele a dokonale upravené. Nedokážem odtrhnúť zrak od miesta, kde by mal mať pery. Žiadne mu totiž nevidno. Na svoju objednávku sa spýta bodrým hlasom. Podozrievavo nazriem zaňho, či neuvidím sánky alebo soby, alebo obrovské vrece s hračkami.

Vzduch je čistý.

„Prepáčte, ešte raz vaše meno?“

„Smith. Pred niekoľkými dňami som poslal objednávku cez internet. V kolónke na konci sa písalo, že bude hotová do dvoch dní.“ Zaloví v zadnom vrecku, vytiahne peňaženku a z nej vyloví tlačenú potvrdenku. „Možno vám pomôže toto.“

„To by mohlo.“ Ťukám do klávesnice. To nemôže byť pravda. Tento chlapík vyzerá skôr ako niečí dedko. Možno máme dve objednávky na meno Smith.

Nemáme.

„Sekundu, len sa spýtam technika, či je to hotové,“ poviem.

Technik, čiže Kyle, sa vydesí, keď sa vzadu objavím s vypleštenými očami.

„Čo je? Čo sa stalo? Niečo mi ušlo? Dostal Tedd zasa padáka? Koho balil tentoraz?“

„Je tu.“

„Kto?“

„Pán Smith.“

„A? Mali sme pravdu? Má navoskované fúzy?“

„To budeš musieť zistiť sám.“

„To som teda zvedavý,“ povie, zhrabne zo stola objednávku a ide za mnou. Len čo zbadá nášho zákazníka, zarazí sa.

„Páni,“ zašepká.

„Ja viem.“

„Dopekla, vyzerá ako Santa.“

„Ja viem.“

„Si si istá, že je to on?“

„Som.“

„Fíha. Na druhej strane, potvrdzuje sa, že na tom fakt niečo bude.“

„Na čom?“

„Že nemôžeš súdiť knihu podľa obalu.“ Zamračím sa. „Klišé.“

„Hej, ale v tomto prípade to sedí.“

Pokrčím plecami. Klišé nemám rada z princípu. Pánovi Smithovi neujde, že naňho civieme. Ak ho privádza do rozpakov, že poznáme jeho najskrytejšie tajomstvo, určite to nedáva najavo.

„Našli sa?“ spýta sa.

Kyle len ďalej stojí a krúti hlavou. „Vždy sú to tie tiché vody,“ utrúsi. „Takí, pri ktorých by ti to ani na um nezišlo.“ Ďalšie klišé.

Vezmem mu obálku s fotkami a vybavím to. Sledujeme, ako pán Smith odchádza.

„Je to len môj dojem alebo svet práve stratil trochu kúzla?“ posmutnie Kyle.

„Chceš od ľudí priveľa.“

„Viem.“

„Je to nezdravé.“

„Viem.“ Otrasie sa z melanchólie. „Potrebujem sprchu.“

„Potom máš šťastie,“ pozriem na hodinky. „Práve končíme.“

„Nepôjdeme si niekam sadnúť?“

Predstavím si ten luxus – sedieť niekde pri vychladenom

pive, žiadna zodpovednosť. „Asi nie. Mama má dnes čitateľský krúžok.“

„Myslíš ten, na ktorom sa posedáva, popíja víno a rozoberá zmysel života?“

„Presne.“

„Potom ťa teda, milá moja, zachytím v inom prúde,“ povie. Kyle si predsavzal vytvoriť nový slang. Zatiaľ sa veľkolepo nechytá.

• Albert •

Ten bastard po mne zasa ide.

Viem to, lebo keď buchnem vchodovými dverami a presuniem sa do kuchyne, predpokladajúc, že ju nájdem prázdnu, stojí tam so založenými rukami a s kamenným výrazom.

„O koľkej sa chodí domov?“ zaduní.

„O päť minút dvanásť?“

Môj ostrovtip, ako to pri otcovi býva, sa míňa účinku.

„Máš v pláne žiť tu naveky? Jesť moje jedlo a pozerať telku, za ktorú platím?“

„A používať tvoje wi-fi. Nezabudni, že používam tvoje wi-fi.“

Ohrnie pery, zvyčajný prejav jeho nespokojnosti. Sledujem, ako zbiera materiál na ďalšiu prednášku.

„Tvoji kamaráti ťa možno považujú za vtipného, Albert…“

V tomto sa mýli.

„Ale ja očakávam, že v tomto dome budeš prejavovať primeraný rešpekt.“

Ach, o tomto sa dnes rozreční. O rešpekte. Opriem sa o drez a prekrížim si ruky cez prsia, pripravený na jazdu.

„Príšerne tvrdo pracujem,“ pokračuje.

Tento prejav poznám naspamäť. Aby som ti zabezpečil strechu nad hlavou a jedlo na stole.

„Aby som ti zabezpečil strechu nad hlavou a jedlo na stole. Keď som bol v tvojom veku…“

Neprosil som rodičov o pomoc. Kdeže, už ako štrnásťročný som pracoval v bani a chodil odtiaľ špinavý ako handra.

„Nevyvaľoval som sa doma a nečakal, že mi pomôžu rodičia. Mal som len štrnásť, keď som si našiel prvú prácu. Prekliato ťažkú robotu, v bani. Domov som chodil čierny od špiny, ale hrdý a…“

Ja som si rešpekt svojho otca zaslúžil, lebo som si dokázal zarobiť sám na seba. Mohol by si si z toho vziať príklad.

„… otec ma rešpektoval, lebo som zarábal sám na seba. Rozhodne som mu nebol na príťaž.“

Počkať, čože? To je novinka.

„Ja som príťaž?“

„Prvé auto som si kúpil už ako… prosím?“ Zažmurká, prerušil som mu tok myšlienok.

„Hovoríš, že som príťaž?“

„Samozrejme, že nie. Zle som sa vyjadril. Vieš, ako to myslím.“ Tvári sa však prefíkane, akoby veľmi dobre vedel, čo povedal. Pozrie sa na hodinky. „No nič, musím bežať. Mám tam byť na ôsmu. Povedz mame, že som šiel, ale na večeru sa vrátim.“

Odíde a treskne dvermi. Mama sa vynorí z práčovne s prázdnym košom na bielizeň v rukách.

„Už išiel?“ spýta sa naoko sklamane. Načo sa vôbec obťažuje, veď jediným divákom som ja a mne je úplne jedno, či sa mu vyhýba alebo nie. Navyše, práčovňa je hneď vedľa kuchyne – nie je možné, aby nás nepočula.

Zrejme vyzerám rozhodený, lebo mama položí kôš a vzdychne.

„Zlatko, vieš, že to tak nemyslel,“ chlácholí ma.

„Ale myslel.“

„Nemyslel. Tvoj otec je, skrátka, stará škola. To dobre vieš. To je generačný problém.“

„Nie, to je problém idiotov.“

„No tak, nehovor svojmu otcovi idiot.“ Neznie však veľmi presvedčivo.

„Prepáč.“

„Naozaj ťa má rád.“

„Prejavuje to dosť svojským spôsobom.“

„To mi hovor,“ zamrmle. „Ideš dnes do práce? Mal by si si pohnúť, ak nechceš prísť neskoro.“

Dopekla. Pozriem na hodinky. Tak som sa snažil vyhnúť otcovi, že som stratil pojem o čase. Meškanie rozhodne nevyzerá dobre, a už vôbec nie vzhľadom na to, čo som si dnes naplánoval.

„Jasné, musím bežať.“ Schmatnem zo skrine krajec chleba a hodím naň trochu nátierky. Pred odchodom ešte od dverí zavolám: „Otec vravel, že pred večerou bude doma.“

„Skvelé, vytiahnem drahý servis a oholím si nohy.“ Očividne sa uchýlila k sarkazmu.

Vezmem si bicykel, zhltnem chlieb a vyrazím na ulicu. Teraz už bicykel milujem, ale jazdiť na ňom som sa naučil pomerne neskoro. Neviem prečo, ale na smrť ma to desilo – a otca to dosť znechutilo. Jeho vyučovacia metóda spočívala v tom, že mi narazil prilbu na hlavu a chodidlá prilepil čiernou izolačnou páskou o pedále. Potom ma postrčil dopredu, sám zostal stáť a len vyrevoval: „Šliap do tých pedálov, šliap do tých pedálov, ŠLIAP DO TÝCH PREKLIATYCH PEDÁLOV, TY KRETÉN!“ A ja som vydesene sedel, tuhý od strachu, a kyvkal sa dopredu, kým som úplne nezastal a neprevrátil sa na bok. Otec vzdychol, odlepil mi nohy, oprášil kolená a napľul na škrabance, aby mi z nich zotrel krv.

„Mame o tomto nepovieme, dobre?“ vravel cestou domov.

Na bicykel ma prinútil sadnúť až strach, že ostanem mimo hry. Všetci kamaráti sa chvastali, že môžu ísť, kam sa im zachce, obyčajne na kúpalisko obzerať baby, a ja som si to nechcel dať ujsť. Samozrejme, teraz už má väčšina z nich auto. A hoci by som ho aj ja strašne rád mal, aby som mohol vyraziť na pláž, kedykoľvek sa mi zachce, a nie prosíkať rodičov, nech mi požičajú svoje, šetrím si na niečo, čo považujem za omnoho dôležitejšie: na odchod. Plánujem si zarobiť dosť na to, aby som mohol vyraziť na pobrežie, kde som strávil takmer celé detstvo a kde som sa naučil surfovať. Ešte tam poznám pár ľudí a určite by mi niekto dohodil prácu. V bezpečnej vzdialenosti od otca budem môcť zasa voľne dýchať. Našetrím si ešte viac a vyrazím na Bali, kde vraj stále hľadajú inštruktorov surfovania.

Tento bicykel mi dala mama minulý rok na osemnáste narodeniny. Ten starý už bol viac hrdzavý než kovový a ju prenasledovali strašidelné predstavy, že sa rozpadol na kúsky a ja som spadol rovno pod kolesá auta. Mrzelo ma, že sa s ním budem musieť rozlúčiť. Vyše sedem rokov predstavoval môj lístok na slobodu.

Ráno je premávka skoro nulová, takže časovo som na tom dobre. Nebo je sivé, ale nezdá sa, že by malo pršať. Skôr sa mraky rozídu a napokon sa ukáže pekný slnečný deň. Vonku vždy pocítim povedomú radosť. Tu si pripadám viac doma než medzi štyrmi stenami. Pri stajniach stojí iba Deborah. Zamávam jej na pozdrav. Ako zvyčajne, ignoruje ma, zjavne som pod jej úroveň. Odstavím bicykel za maštaľou a pozdravím Freckles, svojho obľúbeného poníka. Freckles sa mi láskyplne obtiera o ruku.

„Ako sa máš, dievča?“ spýtam sa jej a poškrabkám ju po mäkkom miestečku medzi očami, kde to má najradšej.

Než som začal pracovať v stajni, jedinú moju skúsenosť s koňmi či s akýmikoľvek podobnými zvieratami predstavovala jedna jazda na obstarožnom oslíkovi na trhu, keď som mal štyri roky. Podľa mamy som ho držal za uši a rumázgal celý čas, čo sme chodili do kruhu. Má fotku, ktorá to potvrdzuje, a rada ju príležitostne vytiahne, keď v záchvate nostalgie, najmä ak si dá trochu vína, spomína na moje detstvo.

V poslednom ročníku na strednej škole nás starších nabádali, aby sme si našli nejakú dobrovoľnícku prácu na víkendy. Mala byť súčasťou interného odmeňovacieho systému, ktorý zaviedli ako motiváciu, aby sme sa usilovali o kvalitu a stali sa kvalifikovanými členmi spoločnosti, aby sa z nás nestali sebeckí outsideri, lebo niektorí k tomu už smerovali. Kým väčšina napokon opatrovala mačiatka v útulku alebo chodila hrať karty so starými ľuďmi, ja a môj kamarát Connor sme mali šťastie a dostali miesto v stajniach. Bol to klasický prípad „nejde o to, čo vieš, ale koho poznáš“. Connorova mama pozná Francine, ktorá tieto stajne vedie. Určite ju nadchlo, že jej zavesili na krk dvoch tínedžerov, ktorí sotva rozoznali jeden koniec koňa od druhého, ale dlhovala Connorovej mame nejakú láskavosť a tá jej to pripomenula.

Len čo sa polrok skončil a my sme mohli odísť, Connor ufujazdil, ani sa neobzrel, ale ja som zostal. Na všeobecné prekvapenie sa ukázalo, že ku koňom mám prirodzene blízko. Často som skôr než ony uhádol, čo potrebujú, alebo som vycítil, že niektorého obchádza choroba alebo je nesvoj. Rád som s nimi pracoval. Nečakali odo mňa priveľa a nesúdili ma. Po maturite mi Francine ponúkla platené miesto, síce to nebolo veľa hodín a plat pripomínal skôr almužnu, ale po možnosti pravidelného zárobku som okamžite chňapol. V každom prípade, úspory mi nerastú tak rýchlo, ako by som si želal, preto som sa rozhodol poprosiť Francine o viac hodín.

„Modli sa za mňa, dievča,“ poviem Freckles. Zaerdží a dupne nohou, potom obráti pozornosť na krmivo.

Zhlboka sa nadýchnem a zaklopem na dvere do Francininej kancelárie.

„Ďalej,“ zavolá. Niektorí zamestnanci jej hovoria Tučná Francine, lebo je takmer taká široká ako jej stôl. Ja nie, koniec koncov, ku mne vždy bola milá. Todd a Matt, chalani pracujúci v stajniach, si zo mňa uťahujú, že je do mňa buchnutá, ale o tom pochybujem.

Keď vojdem, tvári sa nadšene. Kytica veselých farebných kvetov a poskakujúci žltý balónik napovedali, o čo asi ide.

„Narodeniny?“ Prikývne.

„To je roztomilé.“

„Hádaj, koľko mám rokov,“ povie nesmelo.

Stŕpnem, okamžite som v pozore. Pri tejto hre som ostražitý. Zriedka sa končí dobre, a predsa s ňou ženy stále začínajú.

„Nemám potuchy.“

„No tak, hádaj,“ pobáda ma.

Robím grimasy a úporne premýšľam. Keby som mal len tak streliť, povedal by som číslo medzi štyridsať a šesťdesiat.

„Šťastnú štyridsiatku prajem!“ zvolám, nech sa pomýlim na bezpečnejšej strane.

Úsmev jej pohasne. „Mám tridsaťosem.“ Doriti. Presne preto radšej nehádam.

„Žartoval som,“ zaškerím sa. „Haha. Myslel som si, že máte len, neviem, tridsať alebo tak. Haha. Haha.“

Ani jeden z nás tomu neverí.

„Chcel si niečo?“ Presunula pozornosť na telefón. Asi by som sa mal zastaviť neskôr. Ale nie – už som tu. Chytím teda svoje sebavedomie za pomyselné gule.

„Rozmýšľal som, či je nejaká šanca, že by som dostal viac hodín.“

Teraz je s grimasou na rade ona.

„Prosím?“

Vzdychne. „Ja neviem, s peniazmi to mám pekne natesno.“

V tomto bode by som sa za normálnych okolností ospravedlnil za to, že vôbec dýcham, a vycúval z miestnosti. Lenže ja tie hodiny potrebujem.

„Veľmi pekne prosím,“ vyčarím ten najšarmantnejší úsmev, akého som schopný.

Vzdychne, brada sa jej zatrasie. „Nechaj to zatiaľ na mňa. Prepočítam si to a uvidím, čo sa dá robiť.“

„Ďakujem!“

„Plný úväzok ti však nemôžem sľúbiť,“ varuje ma.

„To je v pohode. Vezmem čokoľvek.“

„V poriadku. Zastav sa u mňa po práci, až budeš na odchode, dám ti prečítať novú zmluvu.“

„Och, ste skvelá. Vďaka, Francine, nebudete ľutovať,“ vravím a celý rozžiarený odchádzam. Ona však nevyzerá nadšene.

• Maddy •

Keď vojdem do kuchyne, nájdem mamu sedieť s prekríženými nohami v jogovej pozícii pred francúzskym oknom. Obrátila sa tam, kde si myslí, že je východ – v skutočnosti je to západ. Mohla sa to dovtípiť aj z toho, že na tejto strane slnko nevychádza. Je to trochu trápne, ale nedochádza jej to.

Bee pritláča nos na sklo a díva sa na oblaky. Má nasadené slúchadlá a máva rukami, diriguje hudbu, ktorú počuje len ona.

„Máš všetko pripravené na dnešnú jazdu?“ spýtam sa. Otvorím chladničku a skúmam jej skromný obsah. Nič ma neláka, a tak drgnutím zavriem dvere a postavím vodu na kávu, ktorú nutne potrebujem, inak niekomu odtrhnem hlavu.

„Uhm, čo sa toho týka,“ začne mama.

Už podľa jej tónu viem, že sa mi to nebude páčiť, a tak pridám ešte za lyžičku kávy navyše.

„Napadlo mi, že by sme to mohli skúsiť niekde inde,“ nadhodí. „Trebárs na druhej strane mesta. Ako sa to tam volá? Zelené pastviny?“

„Nie. Bee je zvyknutá. Vieš, aká dôležitá je pre ňu jej denná rutina.“

Položím kávu a prejdem k sestre. „Už si raňajkovala?“ spýtam sa jej.

Nevšíma si ma.

Poklopkám ju po pleci. „Bee, pozri sa na mňa. Raňajkovala si?“ Otočí sa ku mne a ja sa spýtam znova, naznačujúc prstami na ústach jedlo. Pozrie sa mi ponad plece.

„Pocahontas,“ odvetí.

„Mala hrianku. Ide o to,“ vysvetľuje mama, „že tam už nie sme vítaní. Alebo aspoň ja nie. Chceli mi zakázať vstup na pozemok, tak som im povedala, kam si môžu svoje jazdecké hodiny strčiť. Nebudeme sa im prosiť.“

„Čo si vyviedla?“

„Nič! Nič, čestné slovo. Búrka v pohári vody.“ Vezmem si kávu a s pohľadom upretým na ňu pijem.

Čakám.

„Dobre, dobre, možno som poškodila jeden z tých politických plagátov na ich plote.“

Vzdychnem, kým ona rýchlo ospravedlňuje svoj vandalizmus.

„Hlavne by ich tam vôbec nemali mať,“ povie. „Vládne inštitúcie by predsa mali byť nestranné, nie?“

„To nie je vládna inštitúcia, je to súkromná charitatívna organizácia.“

„Si si istá? Tak či onak, na plot zavesili plagát toho idiota Trevora Ballarda. Ten človek by sa mal napchať svojimi mrkvami. Nech si tú svoju likvidáciu škodcov niekam strčí. Decimuje naše prírodné bohatstvo.“

Zavriem oči a doprajem si poriadny dúšok kávy. Chutí dobre. Skutočne dobre. „Nemohli by sme tieto grínpisácke reči odložiť, kým dopijem kávu? Aj tak ma to nezaujíma, ani keby predával drogy dôchodcom,“ poviem. „Ide o Bee, nie o teba. Skrátka si neodolala.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

• Maddy •

• Albert •

• Maddy •