O knize

Kniha D. E. Fishmana se opírá o rozsáhlý průzkum archivních materiálů a vzpomínky pamětníků. Popisuje téměř neuvěřitelnou historii čtyřicítky vězňů z vilenského ghetta, kteří zachránili tisíce vzácných židovských knih a rukopisů před nacisty a pak i před sovětskou mocí. Tito lidé byli členy tzv. „papírové brigády“, kterou nacisté sestavili z židovských literátů a intelektuálů a která měla za úkol třídit uloupené knihy, ty nejcennější přepravovat do Ústavu pro výzkum židovské otázky ve Frankfurtu nad Mohanem a ostatní posílat jako makulaturu do blízkých papíren. Členové „papírové brigády“ však řadu těch vůbec nejcennějších knih a archivních materiálů navzdory hrozbě okamžitého zastřelení propašovali zpět do ghetta a ukryli je v podzemních úkrytech.

Po osvobození Litvy se ti nemnozí z nich, kteří přežili válku, do Vilna (Vilniusu) vrátili a ukryté poklady vykopali. Brzy však byli konfrontováni s antisemitismem sovětského režimu reprezentovaného ve Vilniusu Michailem Suslovem, pozdějším ultrakonzervativním členem kremelského politbyra. Ke svému zděšení se stali svědky nového ničení židovských památek a písemností, jež si s tím německým v ničem nezadalo, a zjistili, že knihy zachráněné před Němci bude potřeba zachránit znovu. A tak začalo nové, neméně nebezpečné kolo pašování knih, tentokrát přes hranice Sovětského svazu, do Polska. Tam však knihy dorazily právě v době vzedmuté vlny antisemitského násilí a kieleckého pogromu, při němž bylo zavražděno 37 Židů, takže nezbývalo než knihy zachránit ještě jednou.

Pašeráci knih vynesli svému autorovi v roce 2017 nesmírně prestižní cenu National Jewish Book Award.

Napsali o knize

Jako maďarský Žid jsem si myslel, že o ghettech ve východní Evropě toho vím hodně. David Fishman mi dokázal, že jsem se mýlil. Jeho kniha přináší nový fascinující materiál… Je to odborná historická práce, a současně působivá a strhující četba.

Géza Rohrig, představitel titulní role maďarského oscarového filmu „Saulův syn“ (2015)

* * *

Často zapomínáme, že třetí říše zahubila nejen značnou část židovského národa, ale že zničila také židovské kulturní dědictví, Pašeráci knih vypráví neuvěřitelný příběh záchrany části tohoto pokladu, a to záchrany dokonce dvojnásobné.

Deborah Lipstadtová, autorka knih „Popírání holocaustu“

a „Historie před soudem – můj den u soudu s Davidem Irvingem“

* * *

Fishman čerpá z rozsáhlých archivů deníků, pamětí, dopisů a dalších dokumentů, jakož i z rozhovorů s dosud žijícími členy „papírové brigády“, a vypráví působivý příběh odvážných mužů a žen, kteří si uvědomili, že jako vězni ghetta mají jen malou naději na přežití, ale že mají určitou možnost zachránit své kulturní dědictví… Příběh, který by se snadno mohl stát hollywoodským trhákem.

The Times Literary Supplement

O autorovi

David E. Fishman přednáší historii v Židovském teologickém semináři v New Yorku. Příběh židovských knih z vilenského ghetta, vylíčený v knize Pašeráci knih, se jej silně dotkl již před pětadvaceti lety, kdy byl pozván jako konzultant k památkám objeveným v bývalém kostele ve Vilniusu. Je autorem čtyř odborných knih.

David E. Fishman

PAŠERÁCI KNIH

Boj o záchranu židovských pokladů před nacisty a komunisty

Z angličtiny přeložila Martina Neradová

Pistorius & Olšanská

Příbram 2018

David E. Fishman

PAŠERÁCI KNIH

Boj o záchranu židovských pokladů před nacisty a komunisty

Tato kniha vyšla s laskavým přispěním Ministerstva kultury ČR.

Z anglického originálu The Book Smugglers, vydaného

nakladatelstvím University Press of New England v roce 2017, přeložila Martina Neradová

Verše z jidiš přeložil a odbornou redakci provedl Petr Jan Vinš

Typografii navrhla a písmem New Baskerville vysadila Klára Horová

Odpovědná redaktorka tištěného vydání Kristýna Hoblová

V roce 2018 vydalo nakladatelství Pistorius & Olšanská,

Pražská 128, 261 01 Příbram, jako svou 226. publikaci

THE BOOK SMUGGLERS: PARTISANS, POETS, AND THE RACE TO SAVE JEWISH TREASURES FROM THE NAZIS

Copyright © 2017 by David Fishman

Through arrangement with the Mendel Media Group LLC of New York

Translation © Martina Neradová, 2018

ISBN 978-80-7579-025-5

www.pistorius.cz

POZNÁMKA AUTORA

Většina z nás si uvědomuje, že holokaust představuje největší genocidu v dějinách lidstva. Známe záběry z koncentračních táborů a fotografie těl navršených na hromadách. Málokdo však uvažuje o holokaustu jakožto o aktu kulturního drancování a ničení. Nacisté nechtěli Židy pouze vyvraždit, chtěli vymýtit i jejich kulturu. Miliony židovských knih, rukopisů a uměleckých děl tak putovaly do spaloven nebo na skládky a stovky tisíc významných knih skončily ve specializovaných německých knihovnách a institutech, kde měly sloužit ke studiu rasy, kterou nacisté zamýšleli vyhladit.

Pašeráci knih vyprávějí o životě vězňů, kteří se proti zlovolnému diktátu postavili, kteří nedopustili, aby byla jejich kultura pošlapána a obrácena v prach, a popisují nebezpečnou operaci, jíž se účastnili básníci a učenci, z nichž se ve Vilně, zvaném „litevský Jeruzalém“, stali partyzáni a pašeráci. Protivníkem zachránců byl nacistický „odborník“ na židovské otázky dr. Johannes Pohl, jehož do Vilna vyslal německý „rabovací“ úřad nesoucí název Einsatzstab Reichsleiter Rosenberg s pověřením zničit tamní významné sbírky židovských knih nebo zajistit jejich převoz.

Němci nařídili čtyřiceti zotročeným vězňům, aby veškeré materiály probrali, roztřídili, zabalili a předali na místo určení. Členové pracovní skupiny, jíž se přezdívalo „papírová brigáda“, knihy pronášeli na holém těle německým strážným pod nosem. Koho chytili, ten stanul před popravčí četou v Ponarech nedaleko Vilna, kde docházelo k hromadným vraždám.

Po osvobození Vilna od Němců vydolovali přeživší členové „papírové brigády“ skryté kulturní poklady z bunkrů a úkrytů, ale brzy pochopili neúprosnou pravdu: sovětské úřady, které Vilno spravovaly, byly k židovské kultuře stejně nepřátelské jako nacisté. Poklady musely být zachráněny podruhé a bylo třeba dostat je mimo sovětské území. Pašování knih a dokumentů přes sovětsko-polskou hranici přitom znamenalo stejné ohrožení na životě jako operace v ghettu.

Tato kniha vypráví o mužích a ženách, kteří projevili neochvějnou oddanost literatuře a umění a byli připraveni položit za ně život, a popisuje, jak byli lidé pera nuceni měřit síly se dvěma z nejkrvavějších režimů v dějinách.

Dovolil jsem si vžít se do svých protagonistů a představit si, co si v jistých okamžicích mysleli a co cítili, ale věci, které dělali, smyšlené nejsou – vycházel jsem z obsáhlých rešerší a dokumentace. Město, kde se tyto události odehrávají, nazývám převážně „Vilnem“, jménem nejbližším Vilne, jak mu říkali Židé v jidiš, ale v jistých souvislostech používám litevskou podobu „Vilnius“ nebo polský název „Wilno“.

Ve své podstatě jsou Pašeráci knih osobním příběhem: příběhem o lidech. Dovolte mi tudíž, abych vám jeden osobní příběh pověděl i já. Před několika lety jsem se při přednášce o vilenském ghettu letmo zmínil o statečnosti „papírové brigády“. Po skončení programu mě oslovil starší pán, který se pohyboval s pomocí chodítka, a řekl mi: „Já jsem v té brigádě několik měsíců pracoval. Sám jsem německým dozorcům pod nosem pronesl pěknou řádku knih a písemností.“ Byl jsem v šoku. Ani mě nenapadlo, že by byl v roce 2012 některý z hrdinů „papírové brigády“ ještě naživu. Ale poté, co zodpověděl záplavu mých otázek, jsem věděl nade vši pochybnost, že byl jedním z nich.

Třiadevadesátiletý Michael Menkin dnes žije v domově s pečovatelskou službou v New Jersey. Je to jemný a elegantní muž, bývalý obchodník s drahokamy, který se svou úspěšnou podnikatelskou drahou nijak nechlubí. Těší se z radostí, jež mu přináší obyčejný život: ze společnosti svého syna, dcery, šesti vnoučat a mnoha přátel a obdivovatelů. Patří mezi skalní příznivce státu Izrael a s hrdostí vzpomíná, jak ve vilenském domě jeho rodičů přespal vůdce mládežnického hnutí polských revizionistických sionistů Menachem Begin, který se později stal šestým izraelským premiérem. Mimoto je jedním ze zakladatelů washingtonského Muzea památky holokaustu.

Ve vilenském ghettu byl ovšem uvězněn jako vytáhlý osmnáctiletý kluk. Němci mu nařídili tahat krabice s knihami na nákladiště – většina měla skončit ve spalovnách a papírnách, některé byly určené pro převoz do Německa. Zde si vzal Michaela pod křídlo básník Šmerke Kačerginski a zasvětil ho do pašeráckého umění.

Zachraňování knih je z oněch let prožitých v ghettu jednou z mála věcí, na něž má Michael Menkin světlou vzpomínku. V Ponarech mu popravili maminku, dvě sestry a bratra. „Všichni jsme počítali s tím, že nás brzy zabijí. Proč aspoň neudělat dobrý skutek a nezachránit něco hodnotného? Nepamatuju si, jak se ty knihy a rukopisy, které jsem v práci ‚ukradl‘, jmenovaly, ale když v noci ležím v posteli, často si říkám: Kdo ví? Možná jsem zachránil něco důležitého.“

A o tom není sporu. Zachránil svou i naši lidskost.

OSOBY

Šmerke Kačerginski. Věk v roce 1942: 34. Narozen ve Vilně, „litevském Jeruzalému“. Vyrůstal v sirotčinci, vzdělával se ve večerní škole, pracoval v tiskárně a psal poezii. Šmerke, jak mu všichni říkali, se přidal k literární skupině „Mladé Vilno“ a stal se jejím tepajícím srdcem a duší. Byl členem polské podzemní komunistické strany a autorem populárních politických písní. Jako nezávislý člověk, který dokáže čelit nástrahám, se po německé invazi do Vilna toulal sedm měsíců po venkově a vydával se za hluchoněmého Poláka. V dubnu 1942 se rozhodl vstoupit do vilenského ghetta, kde se stal nejoblíbenějším místním bardem.

Zelik Kalmanovič. Věk v roce 1942: 61. Narozen v lotyšském městě Kuldiga (německy Goldingen). Bytostný učenec a intelektuál Kalmanovič získal doktorát v oboru semitská filologie na Univerzitě v Königsbergu (nynějším Kaliningradu). Jeden jeho přítel kdysi poznamenal: „Jakmile přijde Zelik, obejdu se bez encyklopedie.“ Kalmanovič, vzor vážnosti a integrity, nastoupil v roce 1928 do funkce spoluředitele vilenského Židovského vědeckého ústavu (YIVO). V předvečer druhé světové války se již coby padesátník přihlásil k židovské víře a sionismu. Ve vilenském ghettu apeloval na spoluvězně, aby si uchovali lidskou důstojnost a morální úroveň, čímž si vysloužil přezdívku „prorok z ghetta“.

Rachela Krinská. Věk v roce 1942: 32. Narozena ve Vilně. Oblíbená středoškolská učitelka dějepisu, která vystudovala Vilenskou univerzitu a ovládala středověkou latinu a němčinu. Její milostný poměr s bohatým, ale ženatým Josefem Krinským způsobil skandál, který šokoval mnohé z jejích přátel. Krinský se nakonec rozvedl a Rachelu si vzal. Sotva několik týdnů po německém vpádu do Vilna ovšem zmizel, a tak se Rachela v nově zřízeném vilenském ghettu ocitla sama. Svou ani ne dvouletou dcerku nechala za hranicemi ghetta v péči polské chůvy. V ghettu jí byla zdrojem největší útěchy a odpoutání od bolesti četba poezie.

Herman Kruk. Věk v roce 1942: 45. Narozen v polském Płocku. Kruk, povoláním knihovník, se stal ředitelem největší veřejné židovské knihovny ve Varšavě. Byl to zapálený demokratický socialista, který věřil, že knihy jsou prostředkem, jenž povede k povznesení židovského dělnictva. V září 1939 utekl z Varšavy a jako běženec se usadil ve Vilně. V roce 1940 měl možnost emigrovat do Spojených států, ale tuto nabídku nevyužil, protože hodlal pátrat po ženě a synovi, kteří zůstali uvězněni v nacisty okupované Varšavě. Když v roce 1941 Němci obsadili Vilno, stal se ředitelem knihovny tamního ghetta. Jakožto kultivovaný gentleman chodil zásadně v nablýskaných botách a s dokonalou manikúrou, z čehož neslevil ani v ghettu.

Avraham Suckever. V roce 1942: 29. Narozen v ruské Smorgoni (dnešní Smarhoni v Bělorusku). Suckever strávil dětství za světové války mezi běženci na Sibiři, kterou vnímal jako zasněženou říši divů. Byl vnukem rabína, ale sám jakožto apolitický estét věřil pouze v poezii. Stal se hlavním básníkem literární skupiny „Mladé Vilno“, s čímž ladily i jeho zasněné oči a vlnité vlasy. Po německé invazi mnohokrát unikl smrti; jednou se dokonce ukryl v márnici, kde si vlezl do jedné z rakví. Choval mystické přesvědčení, že dokud bude plnit své poslání a psát skvostnou poezii, nemůže zahynout.

Johannes Pohl. Věk v roce 1942: 41. Narozen v německém Kolíně nad Rýnem. Vysvěcený katolický kněz, z nějž se stal nacistický plenitel knih. V biblických studiích pokračoval na Papežském orientálním ústavu v Jeruzalémě. Po návratu do Německa v roce 1934 se vzdal kněžství a přijal místo hebraistického knihovníka v Pruské státní knihovně. Vrozená píle a umanutá poslušnost mu pomohly stát se loajálním sluhou nacismu. Psal antisemitské články o judaismu a Talmudu. V roce 1940 nastoupil do německého nacistického úřadu Einsatzstab Reichsleiter Rosenberg jako odborník na judaika. Do Vilna přijel v červenci 1941.

Většina knih a kulturních pokladů, které Němci ukořistili ve Vilně (Vilniusu), putovala do Institutu pro výzkum židovské otázky ve Frankfurtu. Materiály, které se před nimi podařilo ukrýt, Šmerke se Suckeverem po válce vykopali a některé z nich propašovali přes hranice do Lodže a Varšavy.

ÚVOD

Vilno, Polsko okupované nacisty. Červenec 1943.

Básník Šmerke Kačerginski odchází z práce a vrací se do ghetta. Otročí v pracovní četě, která má za úkol třídit knihy, rukopisy a umění. Něco poputuje do Německa, zbytek skončí ve spalovnách a papírnách. Pracuje v Osvětimi židovské kultury, kde se rozhoduje o tom, které knihy budou odvezeny a které lehnou popelem.

Na rozdíl od ostatních vězňů v Evropě obsazené nacisty nehloubí zákopy, aby zastavil Rudou armádu, nečistí zaminovaný prostor vlastním tělem ani netahá mrtvoly z plynových komor do spaloven. Přesto má za sebou náročnou směnu. Celý den dřel ve vilenské univerzitní knihovně, jejíž šedivý sál je po strop napěchovaný knihami. Jejich pracovní četu má na povel brutální německý dozorce Albert Sporket z Einsatzstab Reichsleiter Rosenberg, který toho rána přistihl Šmerkeho a několik dalších dělníků, jak si předčítají báseň. Sporket, povoláním obchodník s dobytkem, se rozeřval, až mu na krku pulzovaly žíly. Pohrozil dělníkům pěstí a vzápětí mrštil knihou na opačnou stranu místnosti.

„Tomuhle říkáte práce, vy šmejdi zlodějský? Tady nejste na dovolený!“ Varoval je, že bude-li se něco podobného opakovat, následky si přičtou sami, a práskl za sebou dveřmi.

Celé odpoledne dělníky neopouštěla nervozita. Obchodník s dobytkem nakládal s nimi i s knihami jako se zvířaty, která je třeba využít, dokud nepřijde čas jejich porážky. Jestli je Sporket nahlásí gestapu, bude to jejich konec.

K Šmerkemu přistoupila jeho spolupracovnice a milenka Rachela Krinská, středoškolská učitelka vysoké postavy s hlubokýma hnědýma očima.

„Poneseš něco i dneska?“

Šmerke odpověděl jako vždy vesele a nadšeně. „Samozřejmě. Ten cvok si může zničehonic usmyslet, že pošle všechno pryč. Nebo že všechno půjde do stoupy. Děláme to pro budoucnost. Možná ne pro nás, ale pro ty, kteří nás přežijí.“

Šmerke si kolem těla ovinul starý vyšívaný pláštík na Tóru. Upevnil jej a zasunul za něj čtyři knížečky – vzácné staré tisky vydané v Benátkách, Soluni, Amsterodamu a Krakově. Druhý pláštík ho obepínal jako plenka. Zapnul si pásek a oblékl si košili a sako. Chystal se zamířit k bráně do ghetta.

Knihy už pronášel mnohokrát a vždy se v něm mísilo odhodlání se vzrušením a strachem. Věděl, co mu hrozí. Jestli ho chytí, pravděpodobně ho čeká poprava bez soudu, jako jeho kamarádku, zpěvačku Ljubu Levickou, kterou zadrželi, když u sebe měla pytlík fazolí. V nejlepším případě dostane od esesáka pětadvacet ran bičem nebo holí. Zastrkával si košili a myslel na to, jaký je to paradox. On, člen komunistické strany a dlouholetý zapřisáhlý ateista, který do synagogy od dětství ani nepáchl, nasazuje život za převážně náboženské artefakty. Cítil, jak jeho kůže načichla prachem předešlých generací.

Řada vracejících se dělníků byla neobvykle dlouhá. Vinula se podél dvou bloků před branou do ghetta. Z čela fronty se šířila šeptanda. U brány prý příchozí kontroluje sám SS-Oberscharführer Bruno Kittel. Mladý, vysoký, tmavovlasý a pohledný Kittel byl vzděláním hudebník a založením chladnokrevný vrah. Občas chodil do ghetta střílet vězně pro vlastní potěšení. Někoho zastavil na ulici, nabídl mu cigaretu a zeptal se: „Mohu vám nabídnout oheň?“ Když dotyčný přikývl, Kittel vytáhl pistoli a vpálil mu kulku do hlavy.

V Kittelově přítomnosti postupovali litevští strážní i židovská policie důkladněji než jindy. Už blok od brány bylo slyšet nářek vězňů mlácených za pašované jídlo. Dělníci kolem Šmerkeho šmátrali pod šaty a po ulici se začaly kutálet brambory, chléb, zelenina a dříví na otop. Na Šmerkeho ostatní sykali, jeho nafouklé tělo působilo příliš nápadně. Zatímco se blížil ke kontrolnímu stanovišti, jeho nevysvětlitelně robustní trup obklopený vyhladovělými, zotročenými postavami přímo bil do očí.

Koniec ukážky

Table of Contents

O knize

O autorovi

Titulní strana

Poznámka autora

Osoby

Úvod

ČÁST PRVNÍ - Před válkou

ČÁST DRUHÁ - Za německé okupace

ČÁST TŘETÍ - Po válce

ČÁST ČTVRTÁ - Od likvidace k vykoupení