Otomar Dvořák

Josef Pepson Snětivý

MÍSTA

ZRYCHLENÉHO

TEPU

Tipy na cesty za skrytou krásou

Otomar Dvořák

Josef Pepson Snětivý

MÍSTA

ZRYCHLENÉHO

TEPU

Tipy na cesty za skrytou krásou

Fotografie na přední straně obálky: sochy u kostela sv. Petra a Pavla v Mimoni. Zleva (a o něco níže) sv. Kateřina Alexandrijská, sv. Pavel a sv. Petr. V pozadí hora Ralsko

Fotografie na zadní straně obálky: kostel sv. Prokopa v Přepychách

Obrázky bez popisků v knize:

Str. 2: litinová socha Zamyšlení, umístěná před bývalý zámek v Komárově

Str. 8: zadní pohled na kostel Narození Panny Marie v Pičíně

Str. 20: takzvaný Břevnovský mrakodrap

Str. 52: věž kostela sv. Petra a Pavla v Mimoni

Str. 70: kaple Panny Marie Karlovské v Týně nad Vltavou

Str. 132: vstup do kostela sv. Prokopa v Přepychách

Copyright © Otomar Dvořák, www.otomar-knihy.webnode.cz, 2018

Copyright © Josef Pepson Snětivý, www.pepson.cz, 2018

Editor © Josef Pepson Snětivý, 2018

Photographs © Josef Pepson Snětivý, 2018

Cover & Layout © Nakladatelství ČAS, Alena Šulcová, 2018

© Nakladatelství ČAS, www.nakladatelstvicas.cz, 2018

ISBN 978-80-7475-234-6

Obsah

Krátká předmluva před dlouhým putováním

PIČÍN – PĚKNÉ MÍSTO S KRVAVOU HISTORIÍ

DVĚ ZLATÉ ULIČKY ZA JEDEN DEN

Malovanka, která už není jako malovaná

Šlajferka není Petynka, aneb Tady se oko potěší

Petynka čeká na princův polibek

Andělka už není na tomto světě

Malý průvodce po Velkých Střešovicích

Na Kocourkách se líbí nejen čtyřnožcům

Kajetánské návraty

VÝLET DO ĎÁBLOVY ZEMĚ

Ralsko

Zaniklý zámek Mimoň

Kirchberg, neboli Kostelní vrch

Původ názvu Mimoň

Boží hrob a špitál

Další zajímavá místa v okolí

SOUHVĚZDÍ MEZI LUŽNICÍ A VLTAVOU

Bechyni miloval i Petr Vok z Rožmberka

Týn nad Vltavou: město rozlité do krásy na obou březích řeky

„Jsou tam i malé hvězdičky, kol nichž se velké točí…“

Branovice jako brána do renesanční zahrady i do pekla

PŘEPYCHOVÝM OPOČENSKEM

Děsivé historky z malebného městečka

Překvapivé Přepychy

O autorech

Krátká předmluva před dlouhým putováním

Milí přátelé všeho krásného, co naše země nabízí:

Je nám potěšením, že se rozrůstá okruh těch, kteří spolu s námi rádi objevují její půvaby. Je tedy naší milou povinností psát další knihy, které Vám mohou být vodítkem na cestách.

Titulem Místa zrychleného tepu, který právě držíte v ruce, jsme se vrátili ke konceptu publikace, jež zahájila ediční řadu Skrytá krása naší země (v jejím rámci vydáváme v Nakladatelství ČAS své společné počiny). V předchozích dvou knihách jsme objevovali hrady a zámky v Praze a jejím bezprostředním okolí. Avšak ve zmiňované premiéře této edice, čili v knize Skrytá krása naší země, jsme se vydali nejen do pražských ulic, ale hlavně do českých regionů, kde nás předtím leccos zaujalo na cestách s kamerou i bez ní.

Tuto knižní novinku jsme pojali obdobně. A dostáli předsevzetí odkrývat zejména onu „skrytou krásu“. Ta je někdy málo viditelná proto, že se nachází ve stínu památky či pozoruhodnosti mnohem věhlasnější. Jindy z prostého důvodu, že ji musíme hledat pod zemí. A ještě jindy nám po ní bohužel (a zatím!) zbývají jen skrovné zbytky, které bychom mohli snadno přehlédnout.

Právě taková místa si podle nás zaslouží pozornost – nejen proto, že jim zatím nebyla věnována; ale hlavně jsou nádherná a výjimečná.

Druhým kritériem výběru byl náš subjektivní pocit, že jsme v lokalitě, která na nás obzvlášť silně působí. Ať už tou stále skloňovanou krásou, nebo něčím, co jinde nenajdeme, jindy zase unikátním rázem… a někdy i temnými stránkami zdejších historických událostí. Náš tep zkrátka zrychlil ještě citelněji než v jiných místech.

Jak řečeno, tento pocit je subjektivní – a nemůže být jiný. Věříme však, že ve Vás vyvoláme přinejmenším zvědavost, jak že to tam či onde vypadá. Že po přečtení té které kapitoly vyrazíte na cestu (a knihu si přibalíte k dalším nezbytnostem zvídavého poutníka).

Tentokrát propátráme pochmurné tajemství obce s nezvyklým názvem Pičín, kde dnes nacházíme dvojici málo známých památek, a odskočíme si do nedalekého Komárova za ženou sice výjimečnou, nikoli však v pozitivním slova smyslu. Poté zjistíme, že v Praze lze za jeden den navštívit dvě Zlaté uličky, a během pěšího výletu objevíme nezapomenutelná místa v sousedních oblastech Břevnova a Střešovic. Následně zamíříme z Prahy severním směrem… a v Mimoni nás odmění dva výjimečné sakrální areály i fascinující podzemí. Protikladem tmavého „podsvětí“ nám bude putování mezi Lužnicí a Vltavou za dvěma jižními hvězdami – Bechyni a Týnem nad Vltavou; aby však světla nebylo příliš, uděláme za touto cestou krvavou tečku v Branovicích. A na závěr se spolu s laskavým a poučeným průvodcem Miloněm Čepelkou, spisovatelem a hercem Divadla Járy Cimrmana, vydáme nejen po malebném (a tajemném!) Opočně, ale také do nedaleké obce Přepychy. Ta je zatím českým cestovatelům málo známá, ale až se seznámíte s tím, jaké zajímavosti se skrývají například ve zdejším podzemí nebo jaká dobrota z vlastních zdrojů tu odmění hladového turistu, určitě budete souhlasit, že Přepychy stojí za výlet.

Těší nás, milé čtenářky a vážení čtenáři, že můžeme být už počtvrté Vašimi průvodci.

Příjemně zrychlený tep na cestách Vám přejí

Otomar Dvořák a Josef Pepson Snětivý

PIČÍN – PĚKNÉ MÍSTO S KRVAVOU HISTORIÍ

Příběh o bestiálně vraždící „Čachtické paní“ se stal předobrazem mnoha horrorů. Méně se už ví, že nejen na Slovensku, ale také u nás v Čechách máme podobnou postavu, přičemž ta naše vstoupila do dějin pod přízviskem „Krvavá Kateřina“.

Vydali jsme se po jejích stopách do nevelkého městečka, ukrytého na jižním úpatí lesnatého horského pásma Brd, do Pičína. Obec je to na první pohled nenápadná, ale doslova prodchnutá mystikou a tajemnými, dodnes ne zcela objasněnými událostmi.

Pověst říká, že při dělení poraženého slavníkovského knížectví mezi zasloužilé přemyslovské družiníky získal jeden z nich, jenž byl původem z Bavorska, strategicky výhodný dvorec, ležící na odbočce významné Pasovské stezky, v úrodné a před nepříznivými větry dobře chráněné kotlině – a možná proto nazývané Piečina (což, ačkoliv nám to zní poněkud vulgárně, ve staročeštině znamenalo „pěkná, příjemná“).

První věrohodné písemné doklady však pocházejí až z doby krále Přemysla Otakara II., jenž dosavadní královský majetek Piečin (Pičín) připsal do dědičného držení mocnému jihočeskému rodu Bavorů ze Strakonic. A není divu, neboť nejvýznamnější člen tohoto rodu Bavor II. se oženil s královou levobočnou dcerou, takže byl jeho „nepřímým zetěm“. Bavor II. získal úřad královského maršálka a roku 1289 se stal purkrabím na významném královském hradě Zvíkově. Z rodového hradu ve Strakonicích vybudoval mocnou pevnost, která se stala jednou z hlavních opor rytířského řádu johanitů čili pozdějších maltézských rytířů. Bavorové byli nejen velkými přívrženci a donátory toho řádu, ale někteří z nich zastávali i funkci řádových velmistrů. Poslední z rodu pánů ze Strakonic, jenž neměl žádné mužské potomky, daroval roku 1320 johanitům také pičínský kostel s farou a rozsáhlým hospodářstvím, čímž dal bezděky základ pozdějším majetkovým sporům mezi „tvrzí a komendou“, tedy mezi šlechtickými majiteli panství a řádovými rytíři.

A právě pičínský kostel Narození Panny Marie je prvním z unikátních prvků dnešní obce. Tyčí se na výrazném homolovitém pahorku nad prastarou křižovatkou cest a je obtočen „magickým kruhem“ hřbitovní zdi. Nedá mi to, abych ho neobešel kolem dokola. Do paměti se mi vtiskují zaoblené svahy s měkkou zelení travních drnů, staré stromy s vystupujícími kořeny, sklípek vykopaný v severovýchodním boku návrší, maltézský osmicípý kříž na špici věžní báně… Teprve po roce 2000 bylo při důkladné rekonstrukci kostela odkryto jeho největší tajemství: pod pláštěm barokní přestavby se skrývá původní svatyně ve stylu takzvané cisterciácko-burgundské gotiky, což je na našem území jev dosti unikátní. Jde o jednu z nejstarších gotických staveb v Čechách. Jeho předchůdce, patrně mnohem menší a skromnější románský kostel, přestavěli do tohoto asketického slohu, uctívajícího čisté linie lomených kleneb bez jakýchkoliv kamenických ozdob, právě johanité. Při restaurátorských pracích se podařilo obnovit několik hrotitých gotických oken, hlavic sloupů a dalších fragmentů stavby v typickém burgundském stylu.

Unikátní pohled se nám naskytne i poté, co vstoupíme dovnitř kostela. Jeho presbytář, zaklenutý křížovou klenbou, je od lodi oddělen hrotitým vítězným obloukem, po němž se vine řada jakýchsi medailonů: v šesti kruzích tu spatříme poprsí proroků, jejichž portréty se sbíhají k vrcholu klenby, kde je spojují znaky Bavorů ze Strakonic a Řádu rytířů sv. Jana v Jeruzalémě. Vlevo před Vítězným obloukem se na nás líbezně usmívá proslulá Pičínská Madona, údajně zázračná gotická soška. Má bílou tvář, na rozdíl od mnohem slavnější černé Madony Svatohorské z nedaleké Příbrami, a stojí na srpku Měsíce. Je zvláštní, že tento srpek má obličej, který vypadá jako posmrtná maska nějakého starého muže. Znepokojivé tajemství…

Pičínská pohlednice (kolem roku 1930)

Na jižní stěně presbytáře jsou další zbytky nástěnných maleb se 14. století, v nichž jako by dominovalo sadistické násilí: kromě bičování Krista je to fragment „hrůz pekelných“, mučení hříšníků, drcených v tesácích netvora s netopýřími křídly, brodících se ohnivou řekou a stahovaných zaživa z kůže…

Vrací se nám myšlenka na „Krvavou Kateřinu“. Ať už si myslíme o její zbožnosti cokoliv, mše ve zdejším kostele musela jako vrchnost nepochybně navštěvovat. Co jí asi táhlo hlavou při pohledu na zdejší nezvyklé fresky?

Její sídlo, bývalý panský hrad, stával přímo naproti západnímu vstupu do chrámu. Dnes tu vidíme za železnými vraty jen rozsáhlý dvůr statku, lemovaný hospodářskými budovami. Ale pochmurně zamračená sýpka v pozadí dvora dýchá starobylostí, z těch začernalých kamenných zdí jako by se drolila patina věků. Nad klenutým průjezdem spatříme vytesány omšelé, zubem času notně ohlodané šlechtické erby, památku na pozdější majitele Dubské z Vitiněvsi, za nichž byla tvrz naposledy opravována a obývána. Projdeme pod lunetovou klenbou temného tunelu na zadní dvorek; torsa dalších bočních budov a kamenné ohradní zdi svědčí o tom, že jsme na bývalém vnitřním nádvoří pevnosti. Průjezd už dnes ztratil smysl; dvoupatrovou budovu, sloužící od 18. století jako sýpka, lze obejít zvnějšku kolem dokola. Musíme hodně napnout fantazii, abychom si představili, že dnešní sýpka bývala původním průčelním křídlem hradu. Vše ostatní bylo do základů zbouráno. Vysokou hranolovou věž, hradby, příkop a bránu s padacím dřevěným mostem si dnes už můžeme jenom představovat. Nedaleký rybník, dokonale ukrytý v pobřežních houštinách, nám napoví, že šlo vlastně o vodní pevnost; vodní plocha zatáčí do půlkruhu kolem návrší s hrádkem a zřejmě kdysi pokračovala i na severní straně v uměle prokopaném příkopu. Pouze v přízemí sýpky lze ještě objevit pár stavebních fragmentů, zbytky kleneb a hrotitých portálků odpovídajících rané gotice, tedy dobám Bavorů ze Strakonic, za nichž Pičín zažíval období největší prosperity.

Zato v době, kdy se sem přivdala Kateřina, šlechtická dcerka z podbrdského Komárova, šlo spíše o „zapadlé hnízdo“ – příjemný (piečiný!) útulek jejího manžela Jana Bechyněho z Lažan, jenž zastával významné funkce karlštejnského purkrabího a zemského hejtmana, a tak se většinu času pohyboval mimo svůj rodový majetek, na královských dvorech a různých diplomatických misích. Zdržoval se doma jen málo... a na paní Kateřinu doléhala samota, deprese a nespokojenost s životem, jaký musí vést.

Pocházela z rodu významných železářských podnikatelů Pešíků z Komárova. Už za dob Karla IV. patřil brdský Komárov k předním hutním podnikům v zemích Koruny české; také její otec Kunata Pešík byl mužem úspěšným a velmi ambiciózním; získal postavení krajského hejtmana, říkalo se o něm, že je to podnikatel bezcharakterní, jenž bere úplatky oběma rukama, a tak i jedinou dceru šikovně a promyšleně provdal za jednoho z nejmocnějších mužů v zemi. Kateřina byla ovšem nespokojená se svým ženským údělem; prý se na ní podepsalo, že vyrůstala se čtyřmi divokými bratry a sdílela s nimi jejich chlapské záliby. Milovala střelbu a lovecké štvanice v brdských lesích.

Po jejím rodném hradu Komárově nezůstala do dnešních dnů žádná výrazná stopa; jeho dědicem je budova pošty a železářského muzea na komárovském náměstí. Zvenčí můžete pouze u vstupu do pošty objevit zazděný gotický portál. Málokoho by napadlo, že Komárov byl velkolepý hrad ve stylu „castella“, to znamená čtverhranného bloku budov se čtyřmi nárožními věžemi. Poslední z těchto věží se zřítila v polovině 19. století za velmi dramatických okolností: s velkým hřmotem a v oblacích prachu dopadla na náměstí těsně poté, co kolem ní ovčák přehnal stádo ovcí. Zřejmě právě otřesy, způsobené pohybem stáda, byly onou příslovečnou „poslední kapkou“, která uvolnila zpuchřelé zdivo.

Vraťme se však do Pičína, kde mladá Kateřina tráví své osamělé dny. Patrně to byla osoba neurotická, psychicky labilní a s vrozenými sadistickými sklony. Vybíjela si zlost a nespokojenost na služebných a poddaných; traduje se, že je bila a krutě, velmi zvrhle mučila. Jednu z dívek například nechala pověsit nahou na bidlo, přivázat ji za nohy hlavou dolů, a ostatním služkám přikázala, aby svou družku švihaly pruty a železnými pohrabáči od krbů. Ona se na utrpení ubožačky s potěšením dívala, a čím víc děvče naříkalo, tím radostněji se smála. Jiné služebné pálila rozžhavenou žehličkou, bodala jehlami nebo jim stahovala z těla pruhy kůže. Několik dívek svým počínáním utrápila k smrti. Jejich těla pak nechávala zahrabat na tajných místech a příbuzným, kteří se po děvčatech poptávali, tvrdila, že ji dívky okradly a utekly ze služby, sama neví kam...

Václav Hájek z Libočan (portrét Kateřiny z Komárova se bohužel nedochoval)

Své násilnosti provozovala i na hradě Karlštejně, kde pobývala ve „služebním bytě“, neboť, jak jsme si řekli, její manžel zde byl purkrabím a „strážcem zemských klenotů“. Při těchto občasných pobytech se dostala do soudní pře s děkanem karlštejnské kapituly a pozdějším proslulým kronikářem Václavem Hájkem z Libočan. Ten se prý pokusil odhalit temné spády kruté šlechtičny, ačkoliv jeho původní úmysly nebyly zřejmě tak nezištné a vedené pouze ctí a morálkou: pokoušel se totiž přes manželčiny poklesky zdiskreditovat zemského hejtmana Jana Bechyněho, pomstít se mu za to, že mu ošklivě „šlapal na paty“. Hájek totiž neměl čisté svědomí, byl zapleten do dluhů, podvodů a různých černých obchodů. Na svůj útok proti Kateřině ovšem doplatil, byl degradován z funkce karlštejnského kaplana a poslán do domácího vězení v pražském klášteře sv. Tomáše. Manžel paní Kateřiny měl příliš vysoké postavení a dlouhé prsty. Svědci předvolaní k soudu byli zastrašováni či upláceni, a jako papoušci všichni opakovali, že paní Kateřina je velmi hodná a laskavá, zatímco vše, co se o ní říká, jsou hanebné pomluvy.

Nejvyššímu sudímu, jímž byl starý a velmi rozumný šlechtic Vojtěch z Pernštejna, byly tyto stereotypní výpovědi podezřelé, několikrát odročil konečné rozhodnutí o nevině paní Kateřiny… a udělal dobře, neboť najednou došlo v soudním procesu k dramatickému zvratu: jako svědek předstoupil bohatý pražský měšťan jménem Prokop Pekař a obvinil paní Kateřinu, že zabila jeho těhotnou sestru. Nebál se jí, neboť na ní nebyl nikterak existenčně závislý. Svědectví důvěryhodného muže, dokonce pražského radního, mělo samozřejmě úplně jinou váhu. Pod jeho vlivem i ostatní svědci našli ztracenou odvahu, začali měnit výpovědi a přiznávali, že byli zastrašováni. Jan Bechyně z Lažan, pokud nechtěl být zničen, udělal jedinou možnou věc: dal od manželky ruce pryč. Prohlásil, že neměl sebemenší tušení, co se děje u něj doma, zatímco se věnoval politickým úkolům, a že je tím sám zděšen.

Proces byl uzavřen šalamounsky; aby se vyhnuli skandálu, nekonala se veřejná poprava, provinilá paní Kateřina byla zavřena do věže Mihulky na Pražském hradě a odsouzena k smrti hladem. Zemřela ve svém vězení zhruba po čtrnácti dnech. Předtím prý úplně zešílela.

Ovšem tím její hrůzné činy nekončí, ona údajně řádila i posmrtně. Když si vyslechla rozsudek a odváděli ji ze soudní síně, tu ukázala prstem na svého soudce a vykřikla: „Za tohle tě vezmu s sebou do pekla!“

A nejvyšší sudí Vojtěch z Pernštejna skutečně zemřel necelé dva dny po Kateřinině smrti! Skeptici tvrdí, že to byla náhoda, Pernštejn byl přece starý pán a již dlouho trpěl vleklou chorobou. Přesto mi jistě dáte za pravdu, že taková náhoda působí značně znepokojivě, ba přímo děsivě! Navíc Pernštejnova manželka po pohřbu přikázala už nikdy neotvírat jeho hrobku. Proč asi?

Abychom se odpoutali od těchto chmurných myšlenek, vydejme se za třetí pičínskou kuriozitou. Vrátíme se ke kostelu a podíváme se na hlavní vstup do areálu, který jsme při našem úvodním popisu záměrně opomněli. Když jsem ho spatřil poprvé, zůstal jsem v úžasu stát. To opravdu není žádná klasická hřbitovní branka, ale barokní monument, jehož žulový portál je nesen přes šest metrů vysokými korintskými sloupy a nahoře zaklenut přerušeným štítem, ozdobeným plastikami svatých a andělů. Kde se tady ta stavba vzala?

Je to takzvaná Rajská brána, pocházející ze zrušeného kláštera sv. Antonína Paduánského. Existence tohoto pozoruhodného „soukromého kláštera“ neboli „klášterce“ je dnes pro většinu návštěvníků, ale i pro místní obyvatele zcela utajená. Založil ho další z majitelů zdejšího panství Ferdinand Dubský z Vitiněvsi jako gesto vzdoru vůči maltézským rytířům (johanitům), s nimiž se nemohl dohodnout ohledně pozemků. Odmítl tedy chodit do jejich kostela, ačkoliv ho měl přímo naproti tvrzi, a založil Bratrstvo sv. Antonína. Zbudoval pro ně sídlo v nedalekém údolíčku na své zámecké zahradě (dnes je v těch místech sportovní hřiště). Podle vyobrazení a popisů ze 17. století to musela být jedinečná stavba, jež mívala dva dvory, studnu, kostelík obklopený ambity, kapličkami a nárožními věžičkami, rezidenci a kapli Božího hrobu.

Znak obce Pičín

Mocný maltézský řád si však prosadil u církevní správy rozhodnutí, že klášter nesmí sloužit veřejnosti, ale pouze jako zámecká kaple. Trvalo několik desítek let, než se ojedinělý „soukromý klášter“ otevřel zbožným poutníkům. Ale pak to bylo se vší barokní pompou! Představuji si, jak z brány klášterce vycházel za hřmotu kotlů a pronikavého troubení šalmají zástup černě oděných fakulantů, nosičů ohně s planoucími pochodněmi. Nad hlavami se jim vznášela korouhev Bratrstva sv. Antonína a za nimi s vážnými tvářemi kráčely sevřené zástupy „bratří“, směřujících na každoroční pouť na Svatou Horu. Noví členové byli do tohoto spolku přijímáni zvláštním obřadem, po němž dostávali jako odznak z provazů spletené důtky, jimiž se měli po každém svém hříchu sami bičovat. Nebyli to však mniši, žili jinak normálním životem a živili se různými řemesly. Václav Vokolek ve své knize „Esoterické Čechy, Morava a Slezsko“ píše, že mu „při pohledu na tuto podivně uzavřenou společnost tanou na mysli svobodní zednáři“.

Roku 1786 vše skončilo. Výnosem císaře Josefa II. byl klášter zrušen a bratrstvo zakázáno. Kostelík se dočkal zboření, kaple a ambity byly přestavěny na řemeslnické dílny a později na ubohé byty deputátníků. Roku 1912 došlo k likvidaci posledních zbytků budov, takže po klášteře nezůstala na tomto zarovnaném místě, kde se dnes kluci honívají za míčem, jediná stopa. Pouze honosná vstupní brána byla přenesena před kostel a použita jako hlavní vchod do hřbitova. Erb na jejím klenáku patří rodu Dubských z Vitiněvsi.

A ještě něco tady zůstalo ze zaniklého kláštera! Pocházejí z něj i dvě sochy, které jsou umístěné v travnatém svahu před zmíněnou bránou a dívají se z vrcholu svých podstavců směrem k zaniklému hradu. Je to sv. Antonín Paduánský, přímluvce za věci zapomenuté a ztracené – a sv. Jan Nepomucký, ochránce svěřených tajemství (ačkoli tato už asi není původní). Dvojice pro Pičín přímo symbolická!

(Otomar Dvořák)

Konec ukázky