Přeložila:

IVANA ČEJKOVÁ

Fiona McIntosh: Čokoládový sen

Vydání první

Copyright © Fiona McIntosh, 2016

First published by Penguin Group Australia. This edition published by

arrangement with Penguin Random House Australia Pty Ltd.

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2223. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Chocolate Tin, Austrálie v roce 2016

Český překlad © 2018 Ivana Čejková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Dana Chodilová

Ilustrace na přebalu © 2018 Martina Černá

Přebal a vazba © 2018 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0963-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0964-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Fiona McIntosh

Čokoládový sen

Tato kniha je s láskou věnována doktorce Alex Hutchinsonové, historičce a archivářce společnosti Nestlé.

1

YORK – 1915

Rozhovor byl poklidný, dalo by se říct až zdvořilý, a přesto Alex Frobisherová nepochybovala, že když se nerozhodne, bude to lepší. Mlaskla a patami popohnala černou kobylku ke klusu. Pravidelný zvuk kopyt dopadajících na cestu ji uklidňoval. V myšlenkách se znovu vrátila do doby, kdy jí připadalo, že léto bude trvat věčně, že nikdy nezapomene na radostné chvíle strávené ve Skotsku. Byly to šťastné dny před tím srpnovým odpolednem 1900, kdy jejich rodinu obklopila temnota. Alex si byla jistá, že to je právě bolest, která je pronásleduje, co je podstatou matčina naléhání, aby se Alex provdala… i když ona sama o to vůbec nestála.

Blackberry nepotřebovala, aby ji někdo vedl. Věděla přesně, kde zabočit doleva, aby se dostaly do bujné zeleně, na rozlehlé louky Knavesmiru, které obklopovaly jedno z nejznámějších britských dostihových závodišť. Alex kobylku pobídla, cval se změnil v lehký trysk a za chvíli už uháněly takovou rychlostí, že se okolní krajina proměnila v rozmazanou šmouhu. Probleskující sluneční paprsky pozdního podzimu pomalu prodlužovaly stíny a na černé srsti Blackberry házely namodralé stíny. Vítr se zoufale snažil uvolnit Alexiny vlasy, pečlivě sepnuté sponkami a schované pod jezdeckým kloboukem. Uniklo jen pár pramínků, které si užívaly svobodu stejně jako jejich majitelka.

Během posledních let jí vlasy ztmavly do čokoládového odstínu, ale to nebyla jediná změna v jejím životě – cítila, že vnitřně dospěla. Jako by ji v minulém roce cosi neúprosně táhlo k jakémusi temnému místu.

Nechala myšlenky volně plynout myslí, a když Blackberry dorazila k bráně, přitáhla otěže. Kobylka přešla do volné chůze a v chladném podvečerním vzduchu, který se plížil parkem, jí šla od nozder pára. Alex se v hlavě znovu odehrával ten nepříjemný rozhovor, tak živě, jako by to bylo poprvé. Jako by se jí před očima odvíjel nějaký film.

Viděla otce v tvídovém obleku, jak usrkává odpolední čaj a smutně přehlíží teplé lívanečky, které tak miloval, jen aby unikl ostré výměně názorů mezi manželkou a dcerou. Přesunul se na lavici pod vysokým oknem lemovaným těžkými sametovými švestkově modrými závěsy a díval se na rozlehlé pozemky. Budova ze světlých cihel, které se říkalo Tilsden Hall, byla domovem rodiny Frobisherových už dlouhá desetiletí a Alex věděla, že se otec snaží zahlédnout rybník s kachnami. Instinktivně cítila, že by se teď nejraději vydal k rybníku a na hladině klidné a lesklé jako sklo pozoroval dvě pomalu plující vznešené labutě. Místo toho ale musel trpělivě snášet nepříjemný rozhovor mezi dvěma ženami, jež pro něj byly ty nejdůležitější osoby v životě.

Alex před sebou viděla matku, jak zvedla hlavu a zadívala se na křiklavě vymalovaný strop ve stylu Arts & Crafts, který byl tak oblíbený koncem minulého století. Minerva často říkávala, že jde o lidový styl, ale když se teď její dcera dívala na šílenou změť květin a geometrických tvarů vymalovaných na dřevěném stropu, pocítila známý příval rozpačitosti. Alex se znovu podívala na matku. Minerva Frobisherová nakrčila nos a našpulila rty. Alex tenhle její výraz moc dobře znala a věděla, co znamená – matka se snažila zapudit nějakou hodně nepříjemnou myšlenku.

„Mami,“ protestovala Alex, „musíš mě nechat, abych se rozhodla sama.“

„Samozřejmě že se můžeš rozhodnout sama. Můžeš si vybrat, zda se oficiálně zasnoubíš s Edwardem St. Johnem, Ashleym Langdon-Smithem, nebo Duncanem Cameronem, nebo dovolíš, aby se ti všichni tři nejdřív dvořili.“

„Ale jestli záleží opravdu jen na mně, nevyberu si ani jednoho.“

Matka se zarazila a rozhořčeně si povzdechla. Otec se na Alex zadíval se zoufalstvím v očích, jako by ji káral za zbytečné ponoukání už tak rozzuřeného zvířete. Alex jen omluvně pokrčila rameny. Oba věděli, že stejně bude vtažen do diskuse, které se tak urputně snažil vyhnout.

„Charlesi!“

„Ano, drahoušku?“

„Co jí k tomu řekneš?“ dožadovala se Minerva.

Otec se přesunul od okna ke krbu, jehož litinová deska pod krbovou římsou hlásala, že byl postaven v roce 1898. Obrátil se zády k plamenům, vzal si jeden lívaneček, opatrně ho přehnul, aby mu z něj neukáplo máslo ani džem. Ukousl si sousto, jen aby nemusel odpovídat, a kývl hlavou, že promluví hned, jakmile bude mít prázdná ústa.

Minerva si podrážděně povzdechla. „Alexandro,“ pokračovala, „měla ses vdát už před rokem. Ale protože jsi naše jediné dítě, nijak jsme na tebe netlačili. Věnovali jsme ti spoustu času, mnohem víc, než mají jiné mladé dívky… Navíc, vyrůstala jsi ve světě –“

„Uvědomuju si to, matko,“ odpověděla Alex a snažila se, aby zněla klidně.

„Skutečně? Opravdu si to, zlato, uvědomuješ? Protože jsem si ještě nevšimla, že bys povinnosti vyplývající z tvého postavení brala vážně.“

„Prosím,“ pokusila se znovu Alex.

„I když se večer co večer modlím za to, aby bratranci Hugh a George byli těch hrůz ušetřeni, přesto se každý den bojím, že můžou být kdykoliv povoláni a odejít odsud. Vím, že každý den přijdou tisíce mužů o život. A někdo v téhle rodině se musí postarat o tvou budoucnost. Bez Petera –“

Alex vyskočila. Nechtěla tu hrůzu prožívat znovu. „Chápu, matko. Chceš, abych se provdala a dala ti vnuky, dědice Tilsdenu. Rozumím tomu.“

„Oba si to přejeme. Ale po pravdě řečeno, Alexandro, doopravdy si dělám starosti s tím, aby se o tebe někdo postaral. Tvůj otec na tebe možná nechce tlačit, ovšem já vím, že ženy nedostanou zdaleka tolik příležitostí říct svůj názor, kolik by si přály. Teď to sice můžeme hlasitě kritizovat, ale – a nechápej mě, prosím, špatně,“ pokračovala a zvedla prst, „mám už po krk toho obdivování statečných žen, které si přejí změnit svět. U nás se, zlato, budeme raději držet tradičního způsobu života. Vím, že to nechceš už poslouchat, avšak řeknu ti to ještě jednou a důrazně – musíš pochopit, jaká je tvá role v rodině Frobisherových. A nemysli si, že je to jen nějaké kupčení s postavením! Nemůžeš si prostě myslet, že bys šla někam pracovat za peníze. A rozhodně tě nikdo nepovažuje za nevěstu, kterou vyměníme za majetek. Upřímně, o podnikání nic nevíš. To raději přenechej mužům – to je jejich úkol. Tvoje role, drahá holčičko, je dobře se provdat. Většina mladých dívek nemá takovou možnost výběru. Ale protože tě hluboce milujeme, chceme, aby sis dobře vybrala a byla šťastná.“ Bylo velmi působivé, jak matka dokázala volit slova tak, aby i urážka vyzněla jako laskavost. „Každý z nich je téměř dokonalý.“

„Kromě toho nejdůležitějšího.“

„Když mě zasnoubili s tvým otcem, sotva jsem ho znala. Ovšem nikdy mě ani nenapadlo, že bych svou povinnost provdat se za něj nedodržela. A to jsem byla dokonce mnohem mladší, než jsi teď ty. Velmi rychle jsem se naučila ho respektovat.“

„A co láska, mami?“

„Samozřejmě že tvého otce miluju,“ odpověděla Minerva s novým přívalem pobouření. Ale vůbec nechápeš, co to láska je, pomyslela si Alex.

„Takže jsme si to vyjasnily. Neodpovím na nabídku ani jednoho z těch tří džentlmenů.“

„Neodpovíš?“ ohradila se matka. „Co to má proboha znamenat, dítě? Jak to myslíš, že neodpovíš?“

„Prostě neodpovím.“ Alex si povzdechla. „Je to naprosto jednoduché. Edward je nafoukaný a strašně mu páchne z úst. Ashley má panickou hrůzu z pavouků a v noci musí mít rozsvícené světlo – to je fakt hrdina! A kromě toho jsem zjistila, že se nechá velmi snadno ovlivnit názory svých londýnských přátel… A Duncan… No, Duncan je Skot.“

„Ale je první v řadě, aby se z něj stal laird!“

„Přesně tak. To si doopravdy myslíš, mami, že se chci potloukat někde kolem Ben Nevisu?“ Alex se nelíbilo, jak pohrdavě se chová. Tihle muži byli na frontě, bojovali za jejich životy, bojovali za to, aby ona mohla dál žít tak, jak byla zvyklá.

„Duncan v tobě našel velké zalíbení.“

„Samozřejmě že ano. Nemá moc na výběr, buďto já, nebo ovce. Nemám pravdu?“ Někdy se jí myšlenky draly na jazyk dřív, než si to stačila pořádně promyslet. Přestože se za to styděla, dostavil se alespoň chabý pocit vítězství, když se otec, který si právě vzal druhý lívaneček, uchechtl.

„No, Charlesi!“ ozvala se nesouhlasně Minerva a otcovo pobavení rychle vyprchalo. „Přivádíš mě k zoufalství, Alexandro Frobisherová. Duncan si zaslouží něco lepšího.“

„Mami, vím, že z těch tří jsi ho považovala za nejlepšího. Ale upřímně, Duncan nechce ženu, kterou by miloval. Ten potřebuje ženu, aby se s ní mohl vychloubat, aby mu vedla domácnost a udržovala mu tam v té pustině teplou postel,“ vyprskla Alex s neskrývaným podrážděním.

„Pokud nám dá dědice, tak proč ne.“

Alex svěsila ramena. „Ale nemyslíš, že kdyby měl Duncan syna, že by ho Cameronovi považovali spíš za svého dědice než za našeho?“

„To je mi jedno. Čím dřív začneš pracovat na založení rodiny, tím lépe. A pak… Vím, že kolem tebe budou pobíhat děti, které se o tebe – až nadejde čas – postarají.“ Matka podrážděně zvýšila hlas. „Potřebujeme vnoučata… a bylo by fajn, kdyby to byli vnuci.“

„Ale pokud budu mít syny, budou se jmenovat Cameronové, ne Frobisherové. Takže jak by vám to mohlo pomoct?“

„Nehraj si tu na hloupou husu. Příšerně mě to rozčiluje.“

„Minervo.“ Otec právě spolkl poslední kousek druhého lívanečku. „Nerozčiluj se, má drahá. Víš přece, že máš vysoký krevní tlak.“

„Charlesi, potřebuju, abys mě v tomhle podpořil.“

Otec přikývl. Odložil šálek s talířkem, usadil se vedle Minervy a vzal ji láskyplně za ruku. Alex za to svého otce milovala, zvlášť když věděla, že jediné, na čem mu záleží, je klid v rodině – šťastná dcera a spokojená manželka.

„Je to velmi výhodné pro vás oba, Charlesi. Občas totiž žiješ ve světě jen vás dvou – Alex je prostě tatínkova malá holčička…“

Alex nechala matku říct, co měla na srdci. Byla ráda, že se nenechala vtáhnout do diskuse a že na rozdíl od ostatních zhýčkaných dcerušek matčiných přítelkyň už neříkala svému otci „otče“, ale používala mnohem modernější „tati“.

Otec se rozpačitě usmál, nejistě přikývl a pak obrátil pozornost k dceři. „Alex, drahoušku,“ spustil a Alex ho poslouchala, protože věděla, že otec bude mít stejně poslední slovo. „Celá tahle debata nastala proto, žes nám statečně oznámila, že bys moc ráda pracovala v továrně, kde právě hledají dobrovolníky.“

„Jistě, tati. Mít možnost nahlédnout Rowntreeovým pod pokličku jejich podnikání je úžasná příležitost, kde získat spoustu nápadů.“

Pozorovala vrásky kolem otcových očí, které se mu vytvořily vždy, když se na ni usmál. Důlky ve tvářích se mu prohloubily. V tu chvíli byla zase tou malou holčičkou, dívající se do tváře jediného muže, kterého zbožňovala. Jeho nestřežený úsměv nevídala příliš často… Zanedlouho to bude už patnáct let, co museli ten smutek snášet.

Zatřepala hlavou, aby odehnala chmurné myšlenky. Pozorovala otce, jak se s laskavou hrdostí zadíval na svou ženu.

„Když od dětství žiješ v Yorku, kdo by tě mohl vinit z toho, že se chceš zapojit do nejvýznamnějšího podniku?“ řekl. „Co se ti tu matka snaží poněkud stroze sdělit, je, že potřebujeme, abys pro nás – jako naše jediná a milovaná dcera – něco udělala. Abys pokračovala dál.“ Otec přikývl, což bylo jeho oblíbené gesto. „Nemáme továrnu na výrobu čokolády jako Rowntreeovi a –“

„Nejsme ani kvakeři,“ poznamenala Minerva, jako by zrovna snědla něco žluklého.

Charles zakroutil hlavou. „Existuje mnoho jiných způsobů, kde by ses mohla přihlásit jako dobrovolnice. A pokud jde o ten tvůj sen založit si svoji živnost, i když tě rozhodně nechci nijak odrazovat, protože jsi vždycky byla velmi ambiciózní dítě…“ Zvedl ruku, aby umlčel Minervu, která už už chtěla protestovat. „Nech mě domluvit, drahá Min. Alex je velmi nezávislá a samostatná dívka s přesvědčivými názory a myslím, že oba můžeme potvrdit, že má pevné morální zásady. Rozhodně by nenechala na holičkách někoho, koho miluje. A ze všeho nejmíň nás dva. Takže jsem toho názoru, že se o ni nemusíme bát.“

Poděkovala otci lehkým kývnutím a láskyplným úsměvem.

Otec varovně zvedl ukazováček a Alex se sevřely všechny vnitřnosti. „Avšak v dnešní době mají ženy skutečně morální povinnost vůči svým manželům a rodině, měly by pomáhat udržet zemi v bezpečí a pokračovat v práci, zatímco jsou muži na frontě. Pokud tuhle svou odpovědnost jako jediné přeživší dítě vůči naší rodině odmítneš, matce to zlomí srdce.“

„Můžeš se samozřejmě provdat za Rowntreea… nebo i za Cadburyho a udělat svého otce a mě šťastnými,“ prohlásila matka.

Alex její poznámku ignorovala. „Tati, to, že se něčemu v řemesle přiučím, se mi může později hodit. Prosím, chci toho v životě udělat víc než se jen dobře a rozumně provdat.“

Otec se zhluboka nadechl, aby jí dal na srozuměnou, že ji chápe.

Alex rozpřáhla ruce, aby skryla svou úzkost, a doufala, že se jí nebude třást hlas. „Všichni, s nimiž se setkáváme na ulici, jsou nějak spojení s čokoládou. A já se to taky můžu naučit. Copak to nechápeš, tati? Už jen se kolem toho ochomýtat je tak poučné.“

Další povzdech a záblesk hrůzy v matčiných očích propíchl balonek naděje, kterou Alex ještě měla, hrdlo se jí stáhlo pláčem. V ústech místo sladké radosti pocítila bolestnou hořkost.

Charles Frobisher se na ni láskyplně podíval, což její náladu ještě zhoršilo, ale bojovala se zlobou, která se v ní vzdouvala. „Ne, moje drahá holčičko, nemůžeš. Továrna na čokoládu není nic pro – pro dívku z rodiny Frobisherových.“

Alex se však s tak jasným odmítnutím nehodlala smířit. „Dej mi alespoň šanci, tati. Jsem přesvědčená, že si dokážu vybudovat svoji vlastní kariéru, že můžu být nezávislá žena.“

„Kariéru? Víš vůbec, co říkáš, Alex?“ vykřikla Minerva. „Vždyť je to naprosto bláhové. Ženy si přece, proboha, nebudují kariéru. Možná se píše už rok 1915 a můžeš mít moderní názory, ale musíš si uvědomit, že tvoje práce je podporovat a poslouchat manžela. Ať tak či onak, stane se z tebe manželka nějakého významného džentlmena a matka jeho dětí. Musíme si být jistí, že o tebe bude v budoucnu postaráno. Tohle je tvoje kariéra, protože jsi Frobisherová. Nevychovali jsme tě tak, abys o své morální povinnosti pochybovala, nebo snad ano? Dcery z rodin, jako je ta naše, mají svou roli v pokračování rodu a jejich úkolem je ji dodržet. Je načase dostát svým povinnostem a přispět svým dílem.“

Alex nechtěla své rodiče zklamat, ale proč nechápou, že netouží po všech těch nárocích a dědictví, o kterých oba mluví. Ať si to všechno shrábnou strýčkovi synové, pokud budou žít tak dlouho, aby se toho dočkali. O tom může přemýšlet později. Alex poodstoupila a snažila se rodiče pohledem uklidnit. Chtěla zmírnit oheň, který viděla v matčiných očích, a zklamání, že dvě nejdůležitější ženy v jeho životě jsou spolu na ostří nože, jež se zračilo v otcově obličeji. „Nemůžu si v téhle době vzít nikoho, protože všichni naši muži teď bojují v Evropě za naše životy. Mami, tati, pochopte to. A nerozčilujte se. Ti tři, o kterých jste se tu zmínili, jsou pravděpodobně někde v zákopech. Myslím, že ani jeden z nich se ke mně nehodí, to však neznamená, že to nejsou dobří muži. Že nejsou stateční a oddaní své vlasti.“ Všimla si, že se teď matka mračila o něco méně, a pocítila úlevu. „Nemůžeme se tu teď rozhodovat o tom, za koho se provdám, když potenciální ženichové bojují ve válce. Vy oba jste vyrůstali v jiné době, narodili jste se, když zemi vládla královna. Ale teď jsme se posunuli o kus dál a máme krále. Je začátek roku 1915 a je téměř jisté, že před sebou máme další rok války…“ Alex pokrčila rameny. „Nikdo z nás neví, co bude dál. Ovšem něco mi říká, že pokrok zastavit nejde, ať se děje, co se děje. Doba se mění. Samozřejmě že se jednou vdám a vy se dočkáte vnoučat, ale teď nevím, koho si vezmu a kdy to bude. Nemůžeme se domluvit, že nebudeme mluvit o mé svatbě, dokud válka neskončí a bude zase mír?“

„Ujednáno!“ prohlásil Charles a tleskl.

Minerva střelila po manželovi nevěřícným pohledem.

„Alex má pravdu, drahoušku. Tahle debata je skutečně jen akademická, dokud se ti tři pozoruhodní mladíci nevrátí. Chudáka Camerona poslali někam do Belgie, nebo tam někam, nemám pravdu?“

„No dobře. Ale přijedou na dovolenou, že?“

Alex si povzdechla.

„Myslím, že teď někdy,“ přitakal otec.

„Pokud se toho dožijí,“ podotkla Alex.

„Řekl bych, že naše drahé dítě se rozhodlo správně, když už je tak mizerná doba,“ pokračoval otec. „Kromě toho, nebylo by pro ni zrovna výhrou provdat se za muže, který by se nevrátil z bojiště. Představ si, jaké trauma by to způsobilo nám všem. Co kdyby se vdala, otěhotněla a porodila dítě?“

Bravo, tati. Alex se v duchu radovala.

„Tak dost, Charlesi.“ Minervě poklesla brada i koutky pod novým manželovým nátlakem a nedokázala potlačit zklamání. „Dobře,“ prohlásila a hledala novou cestičku, jak svůj záměr prosadit. „Takže se na tom dohodneme? Všichni? Jakmile bude vyhlášený mír, Alexandro, do šesti týdnů oznámím tvé zasnoubení.“ Zadívala se na oba dva a čekala na odpověď.

„To zní rozumně,“ souhlasil Charles, už opět obrácený ke krbu. Znovu se sehnul ke stolku s chladnoucími lívanečky.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

1