Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Mandy Baggot: Vánoční polibek v Notting Hillu

Vydání první

Copyright © Mandy Baggot 2017

First published in 2017 by Ebury Press. Ebury Press is part of the Penguin

Random House group of companies.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2224. publikaci

Přeloženo z anglického originálu One Christmas Kiss in Notting Hill, vydaného

nakladatelstvím Ebury Press, Londýn v roce 2017

Český překlad © 2018 Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Dana Chodilová

Ilustrace na přebalu © 2018 Adrian Valencia

Přebal a vazba © 2018 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0966-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0967-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Mandy Baggot

Vánoční polibek v Notting Hillu

1

Beaumont Square, Notting Hill, Londýn

BUM! PRÁSK! BŘINK!

Isla Wintersová vytřeštila oči a rychle se snažila shrnout si prameny kaštanových vlasů z tváře. Pořád byla tma, zpoza závěsů nevycházelo žádné světlo… a zezdola přicházely různé zvuky. Šoupání a otevírání zásuvek a… teď někdo vážně zabouchl ledničku? Kolik je hodin? Co je za den? Otevřela oči ještě víc a doufala, že si tím pomůže, aby líp slyšela. Z vlasů jí vypadly kousky třpytek a slétly na tvář, pak na polštář a na povlečení… Na vině byly vlastnoručně vyráběné vánoční pohlednice.

Přehodila nohy přes okraj postele a zašmátrala na židli vedle toaletního stolku po dlouhém třešňově červeném svetříku, který měla na sobě včera v noci. Byla tu děsná zima, až se otřásla, a rychle si vlněný kousek přetáhla přes noční košili. Zimu má přece ráda, na to nesmí zapomínat. Je to období plné legrace, sněží (no, občas), obchody jsou narvané vánočními cukrovinkami a nabídkami originálních dárků, které nikdy neměly být vynalezeny. Je to večírková sezona! Život je plný třpytu! Jenomže jí dávala přednost, když se zapnulo centrální topení a ona byla oblečená a v žaludku se jí převalovala dvě macchiata. Koutkem oka zavadila o budík na nočním stolku: pět ráno. Hannah v pět ráno nikdy vzhůru nebyla.

Dole někdo rozhodně otevíral šuplíky. Ale ona panikařit nebude. Musí to být Hannah, ne? I když vůbec neslyšela, že by sestra na vozíčku použila svůj schodišťový výtah. Vždycky ho slyšela. Někdy se dokonce probudila, protože měla dojem, že ho zaslechla. Jejímu podvědomí nikdo neřekl, aby se přestalo chovat příliš ochranitelsky.

Isla vyšla na odpočívadlo a po špičkách cupitala, elegantně jako baletka a tiše jako myška, po ledových dřevěných prknech k Hannině pokoji a jemně vzala za dveře. Pootevřely se na škvírku, ale ne dost, aby si potvrdila, že je obyvatelka ve své posteli. Isla zatlačila trochu víc a panty vydaly ten typ zvuku, který člověk očekává u hyeny, co skončila ve lvím chřtánu.

„Co se stalo? Islo?“

Hannah se pokoušela posadit zpříma. Bylo k tomu třeba tří nebo čtyř pohybů, pažemi přitom narazila na šňůrky s pohádkovými světýlky a vánočními ozdobami, které si zavěsila nad postelí. Než se jí podařilo zvednout do sedu, Isla už byla v pokoji, s prsty přiloženými ke rtům.

„Pssst.“

Hannah se usmála, zamrkala ospalýma očima, krátká hříva světle hnědých vlasů vypadala stejně, jako když si šla lehnout. „Už jsou Vánoce? Otec Vánoc už je tu?“ Tahle hláška se začala šířit od poloviny listopadu.

„Ne,“ odpověděla Isla. „Ale někdo tu rozhodně je.“

„Cože?“ zeptala se Hannah, trochu víc při smyslech. „Někdo je dole? Kolik je hodin?“

„Pět ráno.“ Isla sáhla po telefonu na sestřině nočním stolku, ve spěchu přitom shodila hromádku náramků a dalších cetek. „Zavolám na policii.“

„Počkej,“ zarazila ji Hannah a chytila Islu za ruku. „Nedělej to.“

„Hannah! Někdo je v naší kuchyni!“

„Já vím,“ řekla Hannah. „Ale paní Edwardsová má v poslední době potíže se spaním, takže bude vzhůru, a to znamená, že uvidí přijíždět policii, a když tu policajti byli naposledy, bylo to kvůli panu Edwardsovi… však víš… když si mysleli, že umřel za podezřelých okolností.“ Hannah zvedla oči. „Tou paličkou a hmoždířem.“

„Hannah, rozpoložení paní Edwardsové je mi teď celkem ukradené. Copak jsi mě neslyšela? Někdo je v naší kuchyni!“

„Fajn,“ pronesla Hannah a zhluboka vydechla. „Dej mi vteřinku, než se dostanu k vozíku… Nebo mi pomoz dolů na podlahu a já se doplazím k výtahu. Plazení zabere míň času a je mnohem tišší.“ Popotáhla. „Měly jsme nad dveře pověsit ty hlasité staré vánoční zvonky od mamky a taťky. Víš, byl by to dokonalý alarm proti zlodějům.“

Isla protočila panenky. „Ty zvonky nás každý rok budily i při sebemenším závanu. A moc dobře víš, že absolutně nesnáším, když se plazíš.“

„Pche!“ odfrkla si Hannah a mávla jí rukou před tváří. „Je jednadvacáté století, už se zbav té své lítosti k lidem, kteří prostě nemůžou chodit.“ Uculila se. „Plazení je ve skutečnosti až překvapivě osvobozující. Člověk začne vážně soucítit se šneky a minule jsem pod postelí našla to svoje černé tílko, co jsem si myslela, že jsem nechala v Creepy Neil’s.“

Rána zezdola je přiměla zaměřit pozornost zpátky k problému. Teď už je vážně na čase panikařit. Co má po ruce, čím by mohla toho vetřelce praštit po hlavě? Isla vyměnila telefon za sošku Hugha Granta, kterou Hannah vyrobila jedna z jejích pravidelných zákaznic v květinářství. Byla třicet centimetrů vysoká, pevná jako cihla a Hughův nos se dal v případě nutnosti klidně použít, aby někomu vydloubl oko.

„Co to s Hughem provádíš?“ vykřikla Hannah.

„Říkala jsem si, že by mohl toho, kdo je dole, aspoň vyděsit.“

„Je si docela podobný a nebuď hrubá vůči Valeriiným uměleckým dovednostem. Pořád čeká na tu operaci zápěstí, víš.“ Hannah se posunula blíž k okraji postele a nasadila smutný obličej. „Pomoz mi na zem, abych se mohla plazit.“

„Ne,“ prohlásila Isla a obrátila se ke dveřím. „Ty zůstaneš v posteli a… jestli se do pěti minut neohlásím, že jsem v pořádku, zavoláš policii, ať už to paní Edwardsovou rozčílí, nebo ne. Chápeš?“

Hannah přikývla. „Chápu.“ Popotáhla. „Islo…“

„Ano.“

„Dávej pozor. Nevím, co bych si počala bez… Hugha.“ Skryla smích v povlečení se vzorem ptáčků.

Isla zavrtěla hlavou a vyrazila na odpočívadlo. Někdy uvažovala, jestli Hannina páteř není jediná věc, která se při nehodě pokazila. Představa, že by v jejich domově mohl být nějaký vetřelec, ji očividně vůbec nevzrušovala. Fajn, ať už tam byl kdokoliv, nechoval se zrovna moc nenápadně, což podle ní vyřazovalo sériové vrahy. Jenomže se bála, že než dorazí dolů, ten rádoby zlodějíček by mohl zmizet s jejím MacBookem… Nebo, pokud šlo o překvapení v podobě dekoračního týmu, že bude celá kuchyň vymalovaná v barvě jater.

Isla zadržela dech a postavila se na běhoun s orientálními vzory, který krášlil prostředek schodiště. Vyhnula se vrzajícímu sedmému schodu seshora a pozorně naslouchala, odkud ty zvuky přicházejí. Nádobí cinkalo, příbory řinčely. Neozval se i kávovar? Kdo se vkrade někomu do domu a udělá si espresso?

Isla, poněkud uklidněná představou zloděje se slabostí pro její Krups a s těžkým Hughem Grantem v levé ruce, tiše postupovala chodbou ke kuchyni v zadní části domu.

Zastavila u dveří a nakoukla do tmy. Jediné světlo zajišťoval modrý kroužek na kávovaru. Někdo tu vážně je. Někdo její výšky, někdo, kdo má na sobě zřejmě čepici a tlustý kabát. Co by měla udělat? Promluvit na něj? Nechat promluvit Hugha Granta? Mohla by rozsvítit. Kdyby tiše natáhla pravačku, dosáhla by na vypínač na zdi vedle kuchyňských dveří. Posunula se dopředu, hliněnou sošku zdviženou, druhou rukou šmátrala po zdi a pak stiskla tlačítko…

BUM! Světla na stropě zaplavila místnost svou jasností a Isla se vrhla vpřed s Hughem Grantem, jako by svírala šavli. V žilách jí koloval adrenalin.

„Heeeeeej!“

„Ehmmmm! Nestřílej! Nestřílej! To jsem já! To jsem jenom já, děvče!“

Se srdcem uhánějícím, jako by byla Mohamed Farah pádící v cílové rovince, se Isla zarazila a zírala do tváře – no, do rukou přes tvář – zhruba dvacetiletého Raje, jejich pošťáka. Loktem šťouchl do dvířek skříňky a dvě vánoční pohlednice, které tam Isla včera večer zastrčila, spadly na linku.

„Raji!“ vykřikla Isla. „Co to tu provádíš?“ Položila Hugha Granta na linku a chytila se rukou za hruď, odhodlaná udržet srdce tam, kde by mělo být.

„Jenom si dělám kafe… jenom kafe,“ vykoktal a zděšeně oddechoval. „Hannah říkala, že je to v pohodě. Dala mi klíč, no že jo.“

Isla se opřela o desku linky. Její sestra dala pošťákovi klíč od jejich domu… a neřekla jí ani slovo. Zavrtěla hlavou a pak se zarazila. To je typická Hannah.

„Nic ti neřekla,“ uhodl Raj a zvedl ruce. „To mě mrzí. Jenom jsem si minulej tejden stěžoval na kafe u nás na poště, a jak teď musím chodit do práce ještě dřív, když je prosinec, však víš – kvůli přáním a balíčkům a dalším věcem, co Yodel nezvládne přepravit pro Amazon – Hannah říkala, že kdybych měl čas… kdybych byl někde poblíž, že můžu přijít k vám a udělat si kafe, než začnu svoji obchůzku.“

Typická Hannah. Ačkoliv to byla ona, koho chtěl každý ochraňovat, její sestra měla zálibu v braní lidí pod svá křídla. Občas to bylo roztomilé, jindy protivné, jako třeba teď, když jejich pošťák roznosil všude po podlaze kuchyně blátivou břečku po posledním sněžení a probudil je.

„Radši už půjdu,“ prohlásil Raj a vykročil k zadním dveřím, rukama si stáhl čepici víc přes hlavu. „Koupím si kafe v tý nový kavárničce. Je marocká, že jo, a voní to tam po pomerančích… a to není zlý, že jo.“

„Raji…,“ začala Isla, která se teď cítila trochu trapně.

„Vo nic nejde, fakt že ne,“ zahuhlal Raj a couval, s očima upřenýma na hliněnou sošku, ruce zvednuté na znamení kapitulace.

„Raji! Nikam nechoď!“ To se ozval Hannin hlas. „Jdu dolů!“

„Měl bych vypadnout,“ podotkl Raj, který své tvrzení namířil na Islu.

„Ne,“ povzdechla si. „Vážně jsem v pohodě.“ A Hannah by jí nikdy neodpustila, kdyby ho teď nechala odejít. Slyšela hučení výtahu, což znamenalo, že se sestra doplazila k vrcholku schodiště, nacpala se do sedátka a už byla na cestě dolů.

„Dáme do kávovaru trochu víc vody, co ty na to?“ navrhla Isla.

2

„Neřekl bych, že tady vydrží.“

„Ne? Ale vždyť jsou tady ani ne měsíc. Ještě jsem ani neměla šanci pozvat je na večeři.“

„Neplýtval bych na ně tvými těstovinami, Hannah. Neustále se do sebe opíraj, že jo.“

„Opíraj? Jako hádají?“

„Přesně tak, holka.“

Zatímco se Isla na chodbě obouvala, pozorovala Raje a svou sestru sedící na sedátku u arkýřového okna vyhlížejícího na Beaumont Square, jejich malinkatý kousíček Notting Hillu. Měkká švestková látka sedadla s perlově zbarvenými nadýchanými polštářky bylo jediné místo, kam byla Hannah ochotná přesunout se ze svého vozíčku a odpočívat. Byl to její útěk ven z  domu, příležitost sledovat, co se děje. Právě teď oba pozorovali dům číslo jedenáct, jehož obyvatelé – pár něco přes třicet – se nedávno nastěhovali do ulice. Tolik tedy k tomu, že by Raj začal se svou prací brzo ráno. Už bylo skoro půl osmé a zatím do sebe obrátil tři šálky kávy.

„Co myslíš, že ten muž dělá?“ zeptala se Hannah usrkávající z hrnku.

„Určitě je to pojišťovák,“ ozvala se Rajova odpověď.

„Jak to víš?“ podivila se Hannah s uculením.

„Podívej se na to, jak je voháklej.“

„Aha!“ vykřikla Hannah s radostí. „Ten jeho oblek – je to kravaťák.“

„Teď jsi na to kápla, holka.“

„Začínám pochytávat tvůj eastendský pohled.“

„Hannah,“ ozvala se Isla. „Nemusíš se připravit do práce?“

„Jo, jo,“ odpověděla Hannah. „Za chvilku.“

Isla znovu zkontrolovala hodinky. Sedm třicet čtyři. Musí co nejdřív vyrazit, aby se vyhnula každodennímu chaosu v metru a dostala se do kanceláře Breekersu včas. Navíc půjde cestou na stanici kolem jednoho obchůdku, ve kterém mají ve výloze ten nejroztomilejší bílý vánoční stromeček z peří a umělých drahokamů. S vánoční výzdobou sotva začaly a ještě žádný vánoční stromeček neměly, a i když byl tenhle umělý, moc se jí líbil… a věděla, že Hannah ho taky bude zbožňovat. Dneska ráno se na něj znovu podívá, večer si ho možná zamluví a o víkendu ho vyzvedne. Možná to bude znít jako klišé, ale Wintersovy sestry prostě tohle roční období milují!

„Han, za minutku budu muset jít,“ začala Isla. „V devět mi přijde klient a pak se budu celý den snažit, aby mi organizace toho velkého večírku nepřerostla přes hlavu.“

Teď si jí Hannah konečně všimla, hlavu otočila od okna. „Už mi můžeš prozradit, jaký bude mít motiv?“

Isla se usmála. „Nemůžu. Je to krutopřísné tajemství, jako vždycky, to přece víš. Všichni se to dozvědí až týden předem.“

Hannah to opravdu věděla, ale to jí nezabránilo, aby z ní každý rok neloudila informace ohledně londýnského vánočního večírku stavební firmy Breekers Construction.

„Co takhle James Bond?“ nadhodila Hannah.

„Ten byl před dvěma roky.“

„Titanic?“

„Ne.“ Ale mohl by to být dobrý nápad pro příště. Konferenční místnost by se dala snadno proměnit v napodobeninu paluby daného plavidla. Isla před očima viděla obrovskou, ledem pokrytou kormidelnu na fotkách a dobové oblečení. Na Pinterestu z toho rozhodně vytvoří skvělou koláž.

Hannah se obrátila zpátky k Rajovi. „Óóó, West Side Story s náhlým zvratem z East Endu… Jak se jmenoval ten gang, o kterém jsi mi nedávno vyprávěl?“

„Graffiťáci? Nebo Narkomani?“

Isla zavřela oči. Sedátko jako by se právě proměnilo v klubovnu Zákonu gangů. Za chvíli bude Raj vykládat o „sbalení“ a „zchlazení“ někoho… a Isla znala „pouliční“ slang natolik, aby věděla, že zchlazení nemá s Titanikem ani za mák společného.

„Han… jestli budeš potřebovat pomoct, tak –“

„Žádnou pomoc nepotřebuju,“ prohlásila Hannah uštěpačně.

„Ale musíš se připravit do práce a –“

„Ronnie Kray je hnedle vedle.“ Hannah sevřela ruku v pěst a praštila do opěrky vozíčku.

„Takhle tý věci říkáš?“ zeptal se Raj a uchechtl se. „To je divný.“

„Já vím,“ začala Isla. „Ale –“

„Raj mi do Ronnieho pomůže. Raj mi pomůže i do výtahu. Zbytek už se doplazím sama.“

„Han, co si vezmeš na sebe?“

„Nech toho!“ vykřikla Hannah. „Já to zvládnu! Dokážu to! Nemusíš na mě neustále dohlížet.“

Isla polkla, když uslyšela v sestřině hlase zoufalství.

„Poslouchej, radši už půjdu, jo?“ řekl Raj, vstal a rozhlédl se, kam by mohl odložit hrnek s kávou. „Tyhle dopisy a vánoční pohlednice se samy neroznesou.“

„Ještě nemusíš chodit,“ namítla Hannah ublíženě.

„Uvidíme se později, zlatíčka,“ prohlásil Raj a uculil se na Hannah. „Možná bych mohl dokonce zaskočit do květinářství.“

„Ahoj, Raji,“ loučila se Isla, když pošťák vykročil ke dveřím. „Promiň mi to… nedorozumění… a Hugha Granta.“

„To je v poho,“ odpověděl a dotkl se kšiltu čepice. „Nic se nestalo, že jo.“

Poté co Raj odešel z místnosti, rozhostilo se naprosté ticho, dokud se hlavní dveře s bouchnutím nezavřely. Isla moc dobře věděla, co přijde.

„Proč to děláš?“ vykřikla Hannah. „Vždycky se chováš tak pitomě!“

„Promiň,“ zabručela Isla. „Jenom… musím do práce, ale chtěla jsem, abys věděla, že klidně zůstanu, abych ti pomohla… pokud bys potřebovala.“

„Kdybych chtěla pomoc, řekla bych si o ni,“ opáčila Hannah. „Hlas jsem si při té nehodě nepoškodila.“

Isla polkla. Ani po pěti letech to nebylo o nic lehčí. Ztráta rodičů při automobilové nehodě byla jedna věc, ale to, že Hannah nemohla chodit, bylo skoro ještě horší. Isle bylo tehdy dvacet, chystala se odejít z domova a pustit se do vlastního životního dobrodružství, když se všechno obrátilo vzhůru nohama. Náhle se z ní stala opatrovnice starající se o patnáctiletou dívku, jež se snažila vypořádat s tím, že je ochrnutá. Přesto se však její legraci zbožňující sestře nějak podařilo zůstat tou legraci zbožňující sestrou, jen ochuzenou o schopnost tancovat na špičkách nebo na kolečkových bruslích.

„No, musíme probrat, komu dáváš klíče od domu,“ prohlásila Isla a téměř změnila téma.

„Raj je můj kamarád.“

„Kamarádi nedostávají automaticky klíče od našich hlavních dveří.“

„Vlastně šlo o zadní dveře.“

Isla zavrtěla hlavou a povzdechla si.

„Co je?“ zeptala se Hannah a trochu naklonila hlavu doleva. „Pořád tě překvapuje, jak umím být bez nohou otravná?“

„Nedělej to, Han,“ zaprosila Isla. „Jenom se snažím… udělat správnou věc.“

Hannah hlasitě popotáhla a znovu se otočila tváří k oknu, což bylo jasné znamení, že ji přemohly emoce. Isla byla rozpolcená mezi touhou zůstat tam, kde je, popadnout svou tašku do práce a dát se na rychlý ústup a jít k sestře a pokusit se to celé vyřešit hned.

„Hannah –“

Hannah ji přerušila: „Co si myslíš o tom párečku v čísle jedenáct?“

„Nevím,“ odpověděla Isla, přešla k Hannah a zastavila se u ní, ale ne příliš blízko. Vyhlédla na dosud potemnělou ulici. „Mám dojem, že jsem se s nimi jednou zdravila.“

„Mají kočku,“ pokračovala Hannah. „No, nebo měli. Když se stěhovali, byla ve velkém košíku, jaké dělají u Fortnuma a Masona, a měla růžový obojek s drahokamy. Od té doby jsem ji neviděla.“

„Možná je to domácí tvor a ven nechodí,“ uvažovala Isla.

„Chceš říct jako já?“

Isla se na sestru usmála a položila jí ruku na rameno. „Hannah Wintersová, tebe nikdo nemůže považovat za domácího tvora. Chodíš ven víc než já!“

„Jenomže vždycky s nějakým garde pro případ, že bych vypadla z Ronnieho na ulici… nebo vjela do ulice a stala se důvodem zpoždění v dopravním zpravodajství.“

Tenhle spor vedly docela často. Isle prostě nebyla příjemná představa, že by Hannah chodila ven úplně sama. Věděla, že sestra touží po nezávislosti, že ji potřebuje, jenže byla příliš zranitelná. Mladá žena odkázaná sama na sebe to měla ve velkoměstě před východem slunce nebo po jeho západu už tak dost těžké, ale mladá žena odkázaná sama na sebe v kolečkovém křesle, neschopná se bránit, no, to se mohlo stát cokoliv…

Poplácala Hannah po rameni. „Dostaneme tě nahoru a připravíme tě, než dorazí Poppy.“

„Vážně by mě zajímalo, co u Breekersu doopravdy děláš,“ poznamenala Hannah a přesunula se na sedadle, když jí Isla chtěla pomoct do Ronnieho. „Protože tvoje techniky, jak se vyhnout nepříjemné konverzaci, jsou naprosto dokonalé.“

„Dokonalé? Žádné kápla si na to, holka?“ zeptala se Isla hlasem s Rajovým takzvaným gangsterským přízvukem.

„Takhle už nikdy nemluv,“ prohlásila Hannah a vypadala, že se ze všech sil snaží potlačit smích. „Zníš jako Keith Lemon snažící se napodobit Snoop Dogga.“

„Připravená?“ zeptala se Isla a postavila se tak, aby mohla sestru zvednout.

„Pokud musím,“ povzdechla si Hannah.

„Ale je to divný,“ uculila se Isla.

„Grrrr! Řekla jsem, ať s tím přestaneš!“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

1

2