Magdaléna Lunáková

LÁSKA CEZ TELEFÓN

Ukážka z elektronickej knihy

Magdaléna Lunáková

Láska cez telefón

Copyright © Magdaléna Lunáková

Cover design © Katarína Skalková

Illustration © Shutterstock

Slovak edition © by BESTSELER

ISBN: 978-80-89821-49-5

Je len jeden dôkaz existencie lásky: hĺbka vzťahu a živosť i sila každého z partnerov; to je plod, podľa ktorého sa láska poznáva.

– Erich Fromm

1. kapitola

Jedného dňa to príde. Určite nastane čas, keď sa zbavím toho odporného chlapa.

Je vôbec možné, aby ma vedel niekto tak vytočiť?

Samozrejme, že je. On má na to jednoducho talent. Neprejde deň, aby som sa nerozčúlila. Zakaždým urobí niečo, čo ma vyvedie z miery natoľko, až mám chuť vyletieť z kože. Chodím po byte ako šialená a hryziem si nechty od zúrivosti. Prešla som už asi milión možností, ako sa zbaviť toho „dokonalého suseda“, ale nič rozumné mi nenapadá. Keby som mohla predať dom, urobila by som to. No to nemôžem. Mame som sľúbila, že urobím všetko pre to, aby som uchránila to jediné, čo nám po otcovi ostalo.

Našu strechu nad hlavou.

Lenže vtedy som netušila, čo za človeka sa nasťahuje hneď vedľa nás. Bývali sme v časti, kde dominovala radová výstavba starších poschodových domov so záhradou.

Vždy to bola pokojná štvrť, kde žili príjemní susedia. Nikto sa s nikým nehádal a v podstate sa tu každý staral sám o seba.

Peklo sa začalo asi pred polrokom, keď zomrela naša susedka.

Bola už poriadne stará, tak sme to v podstate aj čakali. Netušili sme, že má rodinu. Nikto ju nenavštevoval, iba moja mama. Kým sme s mojou rodinou ešte boli všetci spolu, šla jej navariť a upratať. Po smrti starej susedky sa do toho domu nasťahoval údajne jej vnuk. Nevedela som to presne. Také reči sa šušotali medzi ľuďmi z ulice a z rozprávania ostatných. Vravela som Lusy, že si o tom musím zistiť čo najviac. Veď to môže byť nejaký podvodník alebo niečo horšie... Vrah osamelých žien!

Než som to pred mojou kamoškou vyslovila, mala som si najskôr poriadne uhryznúť do jazyka. Samozrejme, že ma vysmiala.

„Vrah osamelých žien? Moja zlatá, často pozeráš kriminálky. Verím, že ti lezie na nervy, ale preháňaš to.“

Toto bola jej odpoveď.

No dobre, dobre. Možno som to trocha prehnala, ale aj tak ho neznášam. A on to dobre vie. Preto mi všetko robí naschvál.

Tá jeho hudba...

V ušiach mi duní a hlavu ide roztrhať na márne kúsky. Každučičké ráno od ôsmej do deviatej. To je čas, kedy by som sa mala spokojne prevracať na posteli a sladko odfukovať. Pracujem aj v noci a cez deň by som rada dohnala spánok, ktorý mi chýba.

Ale môžem?

Jasné, že nie.

Skúšala som to najskôr slušne. Zaklopala som mu na dvere a poprosila ho, aby tú hudbu stíšil.

„Ahoj. Ja som tvoja suseda. Mohol by si niečo s tou hudbou robiť? Strašne hučí a ja by som si rada pospala.“

„Srdiečko, spí sa v noci. A keď vtedy spať nemôžeš, stačí zazvoniť. Prídem ťa uspokojiť tak, že budeš spinkať ako nemluvňa.“

Takmer mi zabehlo, keď to povedal. Keby som mala viac sily aj guráže, asi by som mu jednu vrazila. Lenže ja som neurobila nič. Po jeho slovách som ostala stáť ako prikovaná a dívať sa na neho s otvorenými ústami dokorán.

To nemohol myslieť vážne!!

Bastard jeden namyslený. Tváril sa ako najväčší frajer pod slnkom. Pery sa mu vlnili v jemnom úškľabku a z očí mu šľahali iskry.

Nestihla som mu ani odpovedať a on mi pred nosom drzo zabuchol dvere.

To bolo prvý aj poslednýkrát, čo som sa odvážila mu na tie dvere zaklopať.

Lusy sa vtedy nevedela zastaviť od smiechu. Preklínala som ho, a aj celý svet.

„To ti veľmi pekne ďakujem za podporu. Mohla by si sa prestať smiať?“ zúrila som.

„Ale aspoň vieš, kam máš ísť, keď budeš mať aj po našom nočnom vzdychaní do telefónu chuť na sex.“

„Na to nech zabudne. Čo si o sebe vlastne myslí?“

„A ako vôbec vyzerá? Koľko môže mať?“ nad jej zvedavosťou som pokrútila hlavou. Netrápilo ju, čo mi ten šialenec vyvádza, ale to, aký je. Des...

„Bože, Lusy, ja neviem. Asi tridsať... Čo ja viem? Som naštvaná a ty sa pýtaš ako vyzerá?“

„Jasné. Možno mu pôjdem na tie dvere zaklopať ja, ak stojí za to.“

„Nech si svoju krásu strčí za klobúk, na dvere mu klopať rozhodne viac nepôjdem. A ani ty.“ Posadila som sa na sedačku vedľa kamošky, ktorá ma v tom momente štvala asi viac ako on.

„Tak počkať, počkať!! Povedala si, že je pekný? No okamžite to vysyp! Aký je? Hovor!“

Usrkla som si z vína a vzdala sa. Chce, aby som jej ho opísala? V poriadku, no najprv ju musím varovať.

„V prvom rade ti musím pripomenúť, že je to poriadny pokrytec. A ak ti môžem aj poradiť, drž sa od neho čo najďalej.“

„Moja, to nechaj na mňa.“ Šibalsky sa usmievala.

„Tak chceš to počuť alebo nie?“ hnev zo mňa postupne vyprchal, ale nie natoľko, aby som dokázala pokojne komunikovať.

„Jasné, že chcem. Už som ticho, tak hovor.“

„No, takže, výška asi tak meter osemdesiat až deväťdesiat. Vlasy krátke, vyčesané na ježka, oči má neuveriteľne tmavé, skoro čierne by som povedala. No a má výrazné črty tváre. Plné pery a snedú pokožku. Stačí?“ ukončila som to veľmi rýchlo. Nemala som v pláne zapodievať sa výzorom niekoho, kto mi robí zo života peklo.

„Waw, tak taký opis som nečakala. Takže chrumkavý cukrík... hmm.“

„Žiadne hmm a žiadny cukrík.“

V ten deň mi Lusy liezla celý čas na nervy. Dookola mlela o mojom susedovi. Už sa mi z toho vo vrecku otváral nožík.

A dnes to nie je o inom. Som naštvaná a nevyspatá. Nemôžem ani zavolať tej mojej šialenej kamoške, lebo tá, na rozdiel odo mňa, určite spokojne spí.

Večer budem zas ako vyvrátené lečo.

Môj dvojitý život ma už nebavil a okrem toho som sa musela vyrovnávať so šialencom z vedľajšieho domu.

To som teda vyhrala...

Počas dňa bola zo mňa slušná pracovníčka v reklamnej agentúre. Pracovala som tam na polovičný úväzok, takže moja pracovná doba bola od druhej poobede do šiestej. Štyri hodinky som spracovávala návrhy na reklamné šoty. Toto bola moja práca od pondelka do piatka. A potom tu bolo niečo, o čom nevedel nikto. Samozrejme, okrem Lusy. Tá ma na to nahovorila a v podstate som jej za to vďačná.

Môj druhý príjem pochádza zo sexu po telefóne.

Takto to možno vyznie šialene, ale potrebovala som platiť šeky za dom a toto mi prišlo ako ľahko zarobené peniaze.

Každý večer od štvrtka do nedele sedím pred počítačom a zarábam. Neuveriteľné? Ani nie. Moja kamarátka to robí už takmer rok. Ja som sa na to dala nahovoriť len pred pár mesiacmi. Nikdy by mi nenapadlo, že raz budem nejakým úchylom vzdychať do telefónu, no udalosti v mojom živote nabrali rýchly spád a ja som sa z jedného dňa na druhý musela sama postaviť na nohy. Na krku mi ostal veľký dom, za ktorý je nutné platiť.

Plat v agentúre nebol na zahodenie, ale to mi vystačilo akurát tak na šeky. A ja musím aj niečo jesť a platiť mamino liečenie.

Pred piatimi mesiacmi bolo ešte všetko v úplnom poriadku. Moja mama a ocko sa starali o všetko, hlavne o mňa. Nikdy mi nič nechýbalo. Otec zarábal dostatok peňazí, aby sme sa mali ako v bavlnke. Jazdil na kamióne po celom svete. Chodil domov raz za mesiac. Chýbal nám, ale všetko to robil iba preto, aby sme sa mali dobre. Mama nemusela pracovať a, samozrejme, ani ja nie. Až do toho osudného dňa, keď mame zazvonil mobil.

Spolu sme sedeli v obývačke a pozerali telku. Bol to obyčajný a ničím neobvyklý deň. Mama sa ozvala do telefónu. Moju pozornosť upútalo ticho, ktoré nastalo. Otočila som sa jej smerom, a to, čo som zbadala, mi zastavilo srdce.

Bola biela ako stena, ruka s telefónom sa jej triasla a jej oči hľadeli jedným smerom. Kalný pohľad upierala niekam do neznáma.

Vyzerala, akoby prežila elektrický šok.

Nepotrebovala som, aby mi povedala, kto jej volá a čo jej povedal ten na druhej strane.

Vedela som to.

Otec mal autonehodu.

Neprežil.

Mama sa zrútila. Už päť mesiacov leží v psychiatrickej liečebni a ja som na všetko zostala sama. Do dnešného dňa som sa nespamätala z otcovej smrti a maminej neprítomnosti, ale život ide ďalej a ja potrebujem prežiť.

Peniaze z otcovej poistky ešte nedorazili, ale keby aj, na to som sa spoliehať nemohla. Musela som sa okamžite zamestnať. V agentúre mi ponúkli prácu na polovičný úväzok, ktorú som hneď brala. Časom sa vypracujem a keď sa pošťastí, vezmú ma na plný a to mi bude sveta žiť. Potom budem môcť nechať moje nočné telefonáty a žiť ako každý normálny človek. Ale teraz sa musím uspokojiť s tým, čo mám.

Bolo jednoduché žiť a užívať si. Svojho štandardu som sa nemienila vzdať.

Každý štvrtok večer príde ku mne Lusy a obšťastňujeme mužov, o ktorých neviem, ako vyzerajú, koľko majú rokov a či meno, ktoré nám povedia, je ich pravé. Niekedy mi ich je aj ľúto. Zavolajú na info a tam nás prepoja. Reklamy, ktoré kolujú po internete o erotickej linke, ponúkajú rôzne fotky nahých a poriadne vzrušujúcich dievčat.

Tí muži volajú v domnienke, že tá dotyčná z fotografie leží na gauči a popri telefonovaní prežijú spolu dokonalý orgazmus.

Pravda je však úplne iná.

Pred tým, než začnem zdvíhať telefón, sa v teplákoch, tričku a s pohárom vína v ruke zložím do postele. Ťukám do notebooku a riešim si popri tom svoje osobné veci.

Ja ležím vo svojej izbe a Lusy je zatiaľ v obývačke. Keď mám hluchý telefón, zbehnem za ňou na prízemie trocha ju povzbudiť tým, že jej dolejem pohár vína.

Jej rodičia o ničom nevedia. Ak by sa to dozvedeli... Myslím, že by nás zabili obe. Sú to veľmi kultivovaní a zámožní ľudia. Pravda by ich zabila. Koho by aj nie? Ich jediná dcéra sa rozhodla trocha vystrčiť rožky, tak začala robiť sex po telefóne. Podľa mňa je to o tom, že Lusy to robí iba z rozmaru, čo je pravý opak toho, prečo to robím ja.

Ona sa zabáva a ja sa snažím žiť v rámci možností.

Dnes to bude úplná katastrofa. Som nevyspatá a poriadne naštvaná. Môj sused ma vytáča každý deň a okrem toho je sobota. Pred tým nešťastným dňom, ako mal môj otec nehodu, som víkendy vždy trávila v baroch a rôznych kluboch.

Mám dvadsaťštyri rokov a vždy som sa rada zabávala, čomu je teraz koniec.

Je mi smutno za mojím životom, ale potom sa upokojím tým, že to robím pre moju mamu. Aby som dokázala jej a aj samej sebe, že som schopná postarať sa o nás bez pomoci druhých.

Prešla som z izby do kuchyne. Všetko sa mi otriasalo v základoch od vreskotu, ktorý sa valil z vedľajšieho domu. Steny izieb máme spojené, čo spôsobuje, že sa mi trasie celý nábytok. Rada by som vedela, ako to znášajú susedia z ďalšej strany. Premýšľala som, ako to ukončiť. Aby som mala znova pokoj.

Keď susedka umrela, asi mesiac bolo úplné ticho. Čakala som, že zazriem pred vchodom tabuľu s nápisom... Na predaj...

Namiesto toho tam nabehli robotníci a ďalší mesiac prerábali, čo sa dalo. Vynášali starý nábytok, búrali steny, prestavovali... V záhrade mu vykopali poriadnu jamu a zabudovali úžasný bazén. Aj my máme, ale ani zďaleka nie taký ako on. Plot, ktorý rozdeľuje naše záhrady, stojí akurát tak za dve veci. Na okrasu a na nič. A keby aj bol poriadny, nič by to nemenilo na veci, že sa tu dá pekne sledovať susedov.

Balkón, ktorý mám vo svojej izbe, smeruje do záhrady, odkiaľ mám pekný výhľad na susedov pozemok, čo znamená, že aj on vidí ten môj.

Celá výstavba bytov je rovnaká. Každá izba, kút, záhrada... Nikdy som to neriešila, až doteraz.

Vonku už začína byť poriadne teplo a ja by som sa rada aj opaľovala, alebo vykúpala v bazéne. Nie som si však istá, či to pri tom šialencovi bude možné. Nepotrebujem, aby ma okukával a ešte k tomu mal aj prihlúple narážky.

Tak to teda nie!

Musím vymyslieť niečo originálne. Také, aby som už mala pokoj.

Ale čo?

Nasypala som kávu do kávovaru a pustila ho. Aspoň na pár sekúnd som počula aj niečo iné ako to dunenie, ktoré mi ničilo život a spánok.

Chlieb som vložila do hriankovača a prichystala si na panvici vajcia a slaninu.

Ha! Taká diéta na ráno.

Ale momentálne som sa potrebovala upokojiť a čo je dobré na nervy? Predsa plný žalúdok. Aspoň u mňa to vždy zaberá.

Po dokončení som si to všetko uložila na tácku a vyniesla von na terasu. Milujem raňajky na čerstvom vzduchu.

Všetky tie dobroty som si uložila na ratanový stolík. Vzala som si Ipad, dala slúchadlá do uší a pustila si svoje obľúbené piesne, ktoré mi vždy zdvihnú náladu.

Usadila som sa do pohodlného kresla a vyložila si nohy. Tvár mi zohrievali ranné slnečné lúče a konečne som si uvoľnila telo a povolila nervy, ktoré ma opantávajú každý deň. Zavrela som oči a iba po hmate si brala kúsky slaniny do úst a vychutnávala si chvíľu pokoja.

Asi po desiatich minútach som začala mať nepríjemný pocit. Pocit, že ma niekto pozoruje. Otvorila som oči a prvé, čo som uvidela, bola vysmiata tvár môjho nepríjemného suseda.

No doriti!

Tak toto mi ešte chýbalo.

Stiahla som si zvuk na Ipade a zamračila sa.

„Anjelik, môžem sa pridať?“

„No to určite!“ vyštekla som

„Ale, ale, prečo si taká podráždená? Asi ti niečo chýba, nemyslíš?“

„Áno, Adam, chýba. Svätý pokoj od teba.“

„Ja by som ti vedel poskytnúť niečo lepšie.“

„Vieš, čo by ma naozaj potešilo?“

Pozrel sa na mňa v očakávaní a usmial sa.

„Keby si sa vrátil tam, odkiaľ si prišiel a dal mi pokoj.“

„Anjelik, ja presne viem, čo potrebuješ.“

„Naozaj? A čo?“

„Poriadne pretiahnuť. A ja by som ti s tým vedel pomôcť.“

To je ale idiot. Čo si o sebe vlastne myslí? Ako sa môže takto chovať k žene? To, že je pekný, mu ešte nedáva právo, aby sa so mnou takto zhováral. Ruky sa mi roztriasli a hruď začala prudko dvíhať. Bola som taká naštvaná, že by som ho vedela roztrhať na márne kúsky.

Prudko som sa postavila a zdvihla ruku. Ukázala som mu prostredník a utiekla do domu. Ešte som ho započula zakričať, že by mi ten prst poriadne pooblizoval.

Fuj, je nechutný.

Je pravda, že keď po nociach telefonujem s klientmi, môj slovník je oveľa perverznejší, ale o tom on a ani nikto iný nevie.

Nedojedené jedlo som nechala vonku. Aj tak by som ho už teraz nejedla. Najviac ma štvalo, že presne vedel, ako ma rozčúliť a bavil sa na tom. Robil to zámerne a ja, krava, som sa nechala vždy vyprovokovať.

Asi sa budem musieť naučiť ignorovať ho. To možno zaberie a ja budem mať svoj vysnívaný pokoj.

Urobila som si druhú kávu a sadla si do obývačky na sedačku. Zapla som televízor a prepínala programy. Keby sa ma niekto opýtal, čo kde dávajú, odpoveď by sa nedostavila. Nevnímala som nič naokolo. Zúrivosť som zo seba nedokázala dostať.

Veď ja mu ešte ukážem!

Za toto mi zaplatí!

Mrmlala som si popod nos.

Z môjho šialenstva ma vytrhol zvonček pri dverách. Pomyslenie, že uvidím usmiatu tvár Lusy, mi pozdvihlo náladu. Odložila som hrnček s kávou a pricupitala k dverám otvoriť.

Naradostená a s úsmevom na perách som otvorila. Úsmev mi však v sekunde klesol a moja tvár sa zvraštila do zúrivého výrazu.

Adam stál pred dverami s kamennou tvárou.

2. kapitola

Toto sa mi asi len sníva.

Neuveriteľné, koľko má ten chlap drzosti. O krok som cúvla a chcela zabuchnúť dvere. To sa mi ale nepodarilo. Adam položil nohu na prah a nedovolil, aby sa dvere zavreli.

„Nie tak rýchlo, anjelik. Niečo si musíme ujasniť.“

„Daj tú nohu preč!“

„Nie, pokiaľ sa nebudeš so mnou rozprávať.“

„Ja sa s tebou nemám o čom rozprávať.“

„Ale máš, anjelik.“

„A nehovor mi anjelik!“ trucovala som ako malé dieťa.

„Vieš, že si rozkošná, keď sa hneváš? A, mimochodom, máš dokonalé nohy.“ Z úst mu vyšlo tiché zavrčanie.

Mala som na sebe krátke rifľové nohavice a tielko. To, že si ma obzeral ako taký sup, mi momentálne bolo úplne jedno. Už ma unavovalo niečo s ním riešiť, lebo to aj tak nikam neviedlo.

Nech mu poviem čokoľvek, aj tak si bude mlieť svoje. Obracal sa mi žalúdok z jeho priveľkého ega a prehnaného sebavedomia. Bol povýšenecký a drzý. S takýmto človekom som sa zahadzovať neplánovala.

„Daj tú nohu preč!“

„Si zo mňa nervózna?“

„Adam, ako... Čo si nepochopil? Chcem, aby si mi dal pokoj. Ustúp, lebo začnem kričať.“

Pozerali sme si do očí. Tie jeho sa zúžili do tenkej linky.

Niečo mal za lubom. Jediný jeho pohyb a zdrapol ma za ruku a vytiahol von. Zabuchol dvere a oprel ma o ne. Bol tak blízko, že som na tvári cítila jeho mentolový dych. Obe ruky oprel o dvere a čo najviac sa ku mne naklonil.

„Teraz ma dobre počúvaj, anjelik! Raz ťa dostanem. Budeš moja. Pomilujem ťa tak, že ma budeš prosiť, aby som v živote neprestal. Dráždiš ma a provokuješ, si krásna a to, ako sa správaš, ma ešte viac k tebe láka a vzrušuje. Sama si si o to koledovala, moja krásna, takže si zapamätaj – mne neutečieš.“

Telo sa mi po jeho slovách roztriaslo. Neviem, či to bolo od strachu alebo od vzrušenia. Neznášam ho za to, aký je povýšenecký a neohľaduplný. Nevyspala som sa, odkedy sa sem nasťahoval a ešte k tomu má v jednom kuse perverzné narážky. Vrcholne sa mi takí chlapi hnusia.

Len, doriti, nechápem, prečo sa mi po jeho slovách roztriasli aj kolená a hruď sa začala prudko dvíhať.

Dočerta s ním. Nech zhorí v pekle!

„Radšej budem vzdychať neznámemu chlapovi do telefónu a robiť si to sama, ako by som sa mala s tebou niekedy vyspať! Tak si to vyraz z tej tvojej namyslenej hlavy.“

Zohla som sa a šikovne prešmykla popod jeho ruku. Chvatne som otvorila dvere a vbehla do domu. Oprela som sa o ne chrbtom a zošuchla sa na zem. Stisla som oči a snažila sa zastaviť prudký dych.

Keby tak vedel, akú pravdu som mu práve povedala.

Keď som sa upokojila, prešla som do svojej izby po telefón. Bolo mi jedno, či Lusy zobudím. Potrebovala som sa jej vyžalovať.

Vytočila som jej číslo a nechala telefón vyzváňať.

„Hmm,“ ozvalo sa konečne z druhej strany.

„Okamžite musíš prísť!“

„Aj tebe dobré ráno.“

„Lusy, preber sa. Čakám ťa aj s kávou.“

„Hej, Emma, horí? Zobudila si ma. To ťa neštve?“

„Nie! Čakám ťa. Čau.“

Položila som a zbehla do kuchyne prichystať čerstvú kávu pre obe. Ja som potrebovala poriadnu dávku kofeínu. Moja kamarátka určite dorazí o päť minút. Vždy to takto je. Zobudím ju. Ona frfle, ale o chvíľu mi vždy zvoní pri dverách. Je až príliš zvedavá na to, aby si nechala ujsť čo i len o sekundu.

Prichystala som jej aj niečo pod zub. Ešte som nemala všetko hotové, keď už zvonila pri dverách.

Presne, ako som povedala. Päť minúť.

Otvorila som a ona sa mi vrútila do kuchyne ako uragán.

„Neželaj si ma, keď tá pikoška nebude stáť za to zobudenie.“

„Nefrfli. Ty vieš, že bude.“

„Tak hovor, lebo sa ti tu zosypem od nedostatku informácií.“

„Sadni si.“ Ukázala som na barový pult v kuchyni.

„To je moje?“ pohľad sa jej zastavil na hriankach s maslom a zeleninou.

„Samozrejme. Myslíš, že okrem teba chystám ešte niekomu raňajky?“

„Veď preto, Emma. Mala by si ma na svedomí za smrť od nedostatku stravy a v neposlednom rade by to bola smrť z utajovania informácií. Takže, konečne už začni!“ Vzala si raňajky, posadila sa a schuti sa do nich pustila.

„Znova som sa nevyspala.“

„Si predstav. Ani ty?“ zaironizovala s plnými ústami.

„Prestaň. Ty spíš celé dni. Mňa ten môj šialený sused nenechá vyspať ani pár hodín v kuse a dnes to už vážne prehnal.“

„Čo dnes tvoj krásny sused vyviedol? Nebodaj ťa konečne pretiahol?“

„Lusy!!!“ skríkla som.

„Čoo? Veď by ti to dobre padlo. V poslednej dobe si stále v strese. Mala by si si prečítať, na čo všetko je dobrý taký poriadny sex.“

„Vystačím si s tým vzdychaním do telefónu. Je mi zle, keď si predstavím, ako sa nejaký starý, tlstý, odporný úchylák odbavuje nad mojím hlasom. Okamžite ma prejde chuť na všetko.“

„Si príliš vzťahovačná. Nemôžeš si všetko tak pripúšťať. Ber to ako rýchlo zarobené peniaze na živobytie. Nič viac. Svoje súkromie do toho neťahaj. Užívaj si svoj život. Si mladá. Kedy chceš žiť?“

„Ja viem, viem... ale vrátime sa už konečne k tomu, prečo som ťa sem vytiahla?“

„Jasné, hovor. Tak čo Adam dnes vyviedol?“

Vyrozprávala som jej dnešný zážitok. Snažila som sa nič nevynechať. Vlastne okrem toho, čo so mnou urobila jeho blízkosť. Sama síce neviem, čo to bolo, ale pre istotu som jej to zatajila.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

1. kapitola

2. kapitola