Dominika Elizabeth Hladíková

NA KRÍDLACH NOCI

Ukážka z elektronickej knihy

©Dominika Elizabeth Hladíková

© Magna Publishing, s.r.o. 2018

www.vydavatelstvomagna.sk www.magnastore.sk

Korekcie: PhDr. Adriana Matoľáková, PhD.

Obálka a sadzba: Magna Publishing, s.r.o.

1. vydanie

ISBN: 978-80-89917-51-8

Venujem mamine, pretože ona je môj prvý recenzent.

Celej rodine, ktorá ma v písaní veľmi podporuje.

A tiež venujem svojej prvej platonickej láske, ktorá ma vlastne k písaniu dostala.

Poďakovanie

K tomu, že na svet príde nová kniha, sa pochopiteľne viaže aj autorova vďaka. A ani pri tejto mojej tretej knihe to nie je inak.

Veľmi pekne ďakujem vydavateľstvu, že sa ponúklo vydať tento môj fantasy príbeh, ktorý mi ležal v šuplíku už veľmi dlho a bolo mi ľúto nechať ho zapadnúť počítačovým prachom.

Ďakujem čitateľom môjho už dávno zabudnutého blogu in-my-black-dreams.blog.cz, ktorý som kedysi viedla a na ktorom som publikovala poviedku s názvom Denník anjela smrti. Bola to prvá verzia tejto novely. Na blogu bola veľmi obľúbená, čo ma neskutočne tešilo a motivovalo písať ju a úspešne aj dopísať. Keďže som vtedy mala dosť veľký problém s dopísaním svojich ostatných rozpísaných príbehov, chcem sa čitateľom poďakovať, že ma svojimi pozitívnymi ohlasmi motivovali k písaniu.

Tento príbeh vznikol celkom spontánne. Jedného večera, keď som sa snažila zaspať, som pozorovala, ako cez okná prúdi do izby svetlo pouličnej lampy, a vtom sa mi v hlave rozsvietila „žiarovka“.

Túžila som vydať tento príbeh intenzívnejšie než predtým, pretože keď som dopisovala inú knihu, uvedomila som si, že k fantasy sa tak skoro nevrátim. Že ma lákajú príbehy z reality. Takže tento príbeh bude možno mojím prvým a posledným fantasy počinom. Ale to je, samozrejme, vo hviezdach.

Ale vrátim sa k ďakovaniu. Chcem poďakovať celej svojej rodine, ktorá ma v písaní skutočne podporuje a ja si to nesmierne vážim. Stále počujem, že zo mňa bude veľká spisovateľka a že to ďaleko dotiahnem.

Vždy sa pri tom len uškŕňam a vravím si, že možno to tak bude, len to bude chcieť veľa, veľa práce. Ale písanie je celý môj život, a tak sa do tejto práce vždy rada vrhnem.

Našla som sa v tom a som vďačná rodine za to, že ma v tom podporuje.

Azda to najväčšie poďakovanie patrí rodičom. Mamke za to, že je mojou prvou recenzentkou. Vždy keď povie, že jej v príbehu niečo nesedí, sa zachmúrim, lebo vždy dúfam, že je to dobré tak, ako to je, ale nakoniec si jej dobré rady vezmem k srdcu a zistím, že mala pravdu. Vždy po mne čítala každý príbeh, každú báseň. Komentuje moje články na blogu a za to jej patrí moja veľká vďaka.

Samozrejme, nesmiem zabudnúť na ocina, ktorý ma rád podporuje v písaní tým, že mi jednoducho verí a rovnako rád rozširuje medzi ostatných ľudí, že sa venujem písaniu. Nebola by to návšteva bez toho, aby to nespomenul. A to ma teší, hoci sa vždy začnem červenať.

Ďakujem, že vás všetkých mám.

A ďakujem Bohu alebo akejkoľvek duchovnej sile, ktorá nad nami bdie, za to, že mi dala do vienka schopnosť vytvárať zo slov príbehy. Pretože to som ja. To je celý môj život.

Prológ

Je všeobecne známe, že ľudia si nevážia veci, ktoré majú. Samotný človek si ani neuvedomuje, že veci zrazu majú väčší význam, keď ich nemôže mať. Nezáleží na tom, čo to je. Niekedy to býva materiálna vec, niečo, po čom človek túži. Inokedy zase láska či človek, ktorého sme stratili.

Často sa stáva, že si nevieme uvedomiť ani váhu vlastného života, kým nás skutočne nepotrápi alebo kým ho nestratíme. Nechcem vás však nudiť úvahou o tom, či si dokážeme po smrti uvedomiť, čo sa udialo a aký bol náš život.

Ja len viem, že som si to uvedomila až príliš dobre.

No bolo priveľmi neskoro na záchranu.

Vyrastala som v posledných kúskoch rodiny. Otec od nás odišiel a bolo to skutočne dobre, to mi verte. Bol to alkoholik, sebecký človek, ktorý nemal záujem o to, že som mala v škole divadelné predstavenie. Pomaly ani nevedel, že existujem. Od svojich jedenástich rokov som ho nevidela. Zostala som len s mamou, ktorá bola chorá. Mala len posledných pár síl, aby dokázala dýchať, no napriek tomu mi stále stískala ruku a povzbudzovala ma. Bola tým najlepším človekom pod slnkom.

Keď som nastúpila na strednú, stretla som sa s posmechom, ba dokonca so šikanou. Bolo to ťažké obdobie, ale ja som ho úporne zvládala. Až raz...

Niektorí ľudia dokážu skrývať svoj hnev, smútok a nenávisť dlhý čas. No sami viete, že nič, vôbec nič netrvá večne a aj ten zdanlivo najpokojnejší človek jedného dňa vybuchne. Keď sa neustále prilieva olej do ohňa, oheň vzplanie ešte viac. Dokonca dokáže čokoľvek zničiť, pretože to, čo dlhý čas v sebe zadržoval, pocítilo vôňu čerstvého vzduchu.

Jedno dievča na strednej – myslím, že sa volala Sofia – sa mi veľmi často vysmievalo. Pravda, neboli sme už malé deti, no niektorí ľudia, ktorí majú dostatok, sa vysmievajú tým, ktorí sú chudobní. A ja som bola práve tá chudobná. Nemohla som si dovoliť najnovšie módne trendy ani drahé mobily či šperky. Zato Sofia bola úplný opak. Vysmievala sa mne aj mojej mame, ktorá bola na sklonku života. Nikdy som nechápala, prečo to robila. Nijako som jej neublížila. Nebola som ani len obľúbená. Nemohla ma považovať za svoju konkurentku.

Bola som síce pekné dievča, ktoré zaujalo mnohé pohľady, ale nikdy som netúžila byť stredobodom pozornosti. Svoje tmavohnedé vlasy, ktoré mali na slnku slabý zlatistý odlesk, som si rozpustila a nechala padnúť do zelených očí. Nosila som väčšinou čierne oblečenie, bola som nenápadná ako myška.

Sofia ma však neustále osočovala, nenávidela ma z neznámeho dôvodu. Možno práve preto, že som bola chudobná. Vari chcela mať svet bez takýchto trosiek? Dôvod už nikdy nezistím, no viem, že som jej posmech a nadávky znášala veľmi ťažko.

Malé mestečko, v ktorom som žila, sa hemžilo klebetami o mojom otcovi a mame. Ba aj o mne. Všetci, samozrejme, vedeli, kto bol môj otec. A väčšina si myslela, že mu budem podobná.

Jedného dňa sa stalo, že som už ten výsmech nezvládla. Mala som krúžok ručných prác a Sofia prišla k mojej lavici, zatiaľ čo som sa snažila vyrobiť z papiera vločku. Postavila sa pred lavicu a prekrížila si ruky na prsiach.

Pohodila blond vlasmi a odfrkla si: „Tss, to sa ešte odvážiš chodiť po svete s tým, ako vyzeráš?“

Snažila som sa ju ignorovať. Vrela vo mne krv, no ani som sa na ňu nepozrela a ďalej vystrihovala ornamenty z papiera. Ani som nepostrehla, kedy odišla, no viem, že mi stále dýchala na krk. Nezvládala som jej neustále osočovanie a výsmech. Mala som len jediného najlepšieho priateľa, no on ma nemohol chrániť večne. Volal sa Christian a trávili sme spolu veľmi veľa času. Akurát on nechodil na krúžok ručných prác.

Keď som po hodine odchádzala tmavou uličkou pri škole, znova ku mne podišla aj s partiou ďalších dievčat. Z ničoho nič ma začali mlátiť. Po niekoľkých ranách som spadla na špinavú, zablatenú zem, zvierajúc na hrudi tašku, z ktorej začali vypadávať knihy a ďalšie veci, ktoré som potrebovala na krúžok. Kopali ma a bili, akoby som bola najväčší vyvrheľ na svete. Nikde nikoho nebolo. Všade bola tma, len pouličná lampa na konci uličky jemne blikala. Bola zima a podvečer už bývala tma.

„Pomoc!“ snažila som sa vykríknuť. Ale nepomohlo mi to. Naopak, dostala som ešte viac. Nevedela som si predstaviť, ako dlho to vydržím a ako dlho ma ešte budú biť. Celé telo ma bolelo.

Myslela som na Christiana. Vedela som, že by mi pomohol, že by sa postavil predo mňa a chránil ma. Vždy to tak robil – i keď nikdy predtým nešlo o bitku. Vždy sa ma zastal a vo chvíľach, keď sa mi niekto vysmieval, som videla, ako zatína päste, až mu zbeleli hánky. No vtedy tam nebol. Musela som to zvládnuť sama.

Videla som nad sebou Sofiu, ktorá kopala najsilnejšie a svoj ihličkový opätok mi zabárala do kože. Nazbierala som pár síl a poobzerala sa vôkol seba. Z tašky mi vypadli aj ostré nožnice. Nahmatala som ich a zovrela v pästi.

Keď bola Sofia najbližšie, vyrútila som sa nožnicami proti jej pľúcam. Ostré nožnice sa jej zabodli do kože a rana na sivom tričku, ktoré odhaľovala rozopnutá zimná vetrovka, vytvorila tmavý potôčik krvi. Sofia prekvapene vyhŕkla a vzduch sa jej málil. Dievčatá ju obkolesili. Sofia umierala. Mojou vinou. Bol to však jediný spôsob, ako sa oslobodiť. Schmatla som tašku a to, čo z nej vypadlo, a bola som odhodlaná okamžite ujsť. No otočila som sa na Sofiu a zbadala, že ústa jej zaliala krv. Namiesto stonania sa ozývalo len chrčanie.

A potom som sa rozbehla preč.

Bežala som tak rýchlo, ako mi to len bolesť dovoľovala. Utekala som domov, aby som bola od miesta svojho nezodpovedného činu čo najďalej. V ušiach mi stále znelo jej nezrozumiteľné, bolestné chrčanie, keď nemohla cez krv v ústach vypustiť z hrdla ston. Mesto bolo tmavé a prázdne. Sem-tam sa po ceste rútilo nejaké auto a vtedy som sa nervózne obzerala, či to náhodou nie je polícia.

Už vtedy som si uvedomila, čo som urobila. Ako zle sa to so mnou môže skončiť. Veľmi som plakala a prosila Pána Boha, nech mi odpustí. Každý človek má právo na život a ja som ten život práve niekomu vzala. Aj keď mi Sofia ubližovala, toto som urobiť nemala. Slzy mi vytekali z očí a vzápätí zasychali na lícach, ako rýchlo som utekala domov. Práve vtedy nastal ten okamih, keď som sa začala nenávidieť. To, čoho som sa dopustila, je neodpustiteľné. Sebecké. Pomyslela som na svoju mamu. Na to, ako ju týmto činom zraním. Hanbila som sa. A mala som za čo.

Keď som dobehla domov, zatvorila som za sebou vchodové dvere, no veľmi potichu. Nikde sa nesvietilo, a tak som si myslela, že mama spí. Bývala veľmi unavená a často prespala aj celý deň. Po špičkách som utiekla do svojej izby a zamkla sa. Môj plač bol temer nezastaviteľný. Nedokázala som sa na seba ani pozrieť do zrkadla. Nevedela som, čo mám robiť. Vedela som, že na slobode dlho nezostanem. Sofia už zomierala a je to čistá vražda. Navyše pred partiou ďalších dievčat.

Posadila som sa v izbe na posteľ, ktorú som mala úhľadne popravenú, pokrčila som kolená a hlavu sklonila medzi ne. Slzy mi zmáčali tričko. Vložila som si tvár do dlaní, pokúsila sa utrieť si slzy a ako-tak sa upokojiť. Všimla som si na rukách malé fliačiky krvi.

Mlčky som si ich prezerala a uvažovala, čo mám urobiť. Nechcem ísť do väzenia, preblyslo mi hlavou. No ako z toho utiecť? Zrazu sa vo mne ozval nepokojný hlas: Jediným riešením v tvojom prípade je smrť. Bola som celkom vydesená tým hlasom a myšlienkou. Smrť? Nechcela som zomrieť. No čím dlhšie som uvažovala, tým to bolo jasnejšie.

Naozaj, jediným útekom je smrť. To som nevedela, ako som sa mýlila.

Vyliezla som z postele a prešla do kúpeľne hneď vedľa mojej izby. V malom dome bolo stále ticho a tma. Zatvorila som za sebou dvere a pod zrkadlom som sa prehrabávala poličkami, a hľadala žiletku. Inú možnosť som v tej chvíli nemala.

Po chvíli hľadania som ju našla. Tenučká, strieborná a smrteľne ostrá. Práve to som vtedy potrebovala. Vložila som si ju do dlane a pre istotu som zamkla dvere v kúpeľni. Ľahla som si do vane. Slzy mi stekali po lícach a zišlo mi na um, že som mala napísať list na rozlúčku. Tú myšlienku som však rýchlo zahnala a vyhrnula si rukáv čierneho trička. Snažila som sa zhlboka dýchať, aby som potlačila strach z bolesti.

Ostrú hranu žiletky som si najprv jemne priložila k zápästiu. Znovu som sa nadýchla a vydýchla. Pritlačila som a posúvala ostrie bližšie k lakťu. O chvíľu sa mi na zápästí otvorila hlboká rana, ktorá začala prudko krvácať. Znovu som zaryla do kože a vyvalil sa ďalší prúd krvi.

Čakala som na bolesť, no akosi neprichádzala. Namiesto toho som pocítila neskutočnú úľavu. Krv stekala do vane a nasakovala mi do oblečenia. Čím viac krv tiekla, tým viac som sa prepadávala do tmy. Pomaly a zároveň intenzívne. Keď som sa ocitla v úplnej tme, vnímala som len ticho. Už som nedýchala.

Znenazdajky sa predo mnou objavilo krásne, čisto biele svetlo.

„Len poď, Rosalie, nemaj strach,“ ozvalo sa zrazu, no netušila som odkiaľ. Mala som pocit, akoby sa to ozvalo v mojej hlave. Moje telo sa zachvelo a ja som... vzlietla. Bola som už len duša. Nebola som hmotná bytosť. Moje hmotné telo s tým astrálnym spájala jemnučká strieborná niť, ktorá žiarila ako nádej v tme.

Kráčala som priamo do svetla, keď sa predo mnou objavila tmavá silueta. „Som mŕtva?“ spýtala som sa blížiacej sa siluety.

„Si na pomedzí, Rosalie. Bola si povolaná.“

„Povolaná? A kým? Na čo?“

Nechápala som.

„Za skutok, ktorý si vykonala, si odpykáš trest v službe diablovi,“ vysvetlil hlas so siluetou, ktorá sa zastavila asi meter odo mňa. Stále som bola v tom krásnom svetle. Uvedomila som si, že to bola skutočne brána medzi svetmi života a smrti. So živým ja ma spájala už len nitka. Hlas však pokračoval: „Staneš sa anjelom smrti.“

Vydesila som sa, no keď o tom teraz uvažujem, bolo to oprávnené rozhodnutie za to, čo som urobila. Silueta zrazu natiahla ruky, akoby na mňa chcela ukázať. Moje telo bolo odrazu opäť skutočné, hoci niť sa pretrhla a ja som pocítila prudký závan chladu. Začal ma páliť chrbát. Tá bolesť silno pulzovala a ja som cítila, akoby mi z chrbta niečo rástlo. Pootočila som hlavu a zbadala svoje krídla. Rástli a boli čoraz mohutnejšie. Ale neboli biele. Boli čierne ako uhoľ, temné ako smrť.

Alebo ako noc.

Anjel smrti je bytosť, ktorá odvádza zo sveta duše, ktoré sú hriešne – a akokoľvek hriešne. Kedysi anjeli smrti ľudí zabíjali svojím mečom napusteným jedom. No okrem sveta živých sa vyvíjal aj tento svet, takže namiesto meča stačil bozk. Mnohým by sa to mohlo zdať nechutné, ale anjel smrti tak prijíma energiu smrteľníka, ktorú potrebuje, aby mal energiu on sám. Zároveň tým smrteľníka otrávi a jeho jed ho zabije.

To všetko mi silueta povedala. Krídla na chrbte mi oťaželi a dlho som si odmietala pripustiť, čo sa práve udialo. Zdalo sa mi paradoxné, aby som ako trest za vraždu ďalej zabíjala, no silueta povedala: „Práve v tom to je, milá Rosalie. Neskôr si uvedomíš váhu ľudského života a bude to pre teba dostatočný trest.“

Svetlo pomaly pohasínalo a silueta sa strácala. Rozbehla som sa za ňou s krikom: „No tak, počkajte! A čo mám teraz robiť?“

„Choď do starého domu na okraji mesta, je tam niekto, kto ti pomôže a všetko ťa naučí. A s lietaním si nerob starosti, pôjde to veľmi ľahko, uvidíš.“

A vtedy všetko zmizlo.

Ocitla som sa v kúpeľni. Pozerala som na svoje mŕtve telo a pohľad mi skĺzol aj na zápästie. Pozrela som naň a všimla si, že na rozdiel od mojej mŕtvoly je rana zahojená a belasá. Nevidela som na rukách ani modriny od Sofie. Čierne tričko s dlhými rukávmi som mala čisté a rovnako aj džínsy.

Všimla som si však, že okolo mojej mŕtvoly stojí moja uplakaná mama a dvaja policajti. V srdci ma ako ostrie noža bodali výčitky. Moja nenávisť k sebe samej sa stupňovala, pretože som tu mamu nechala samu. Sklamala som ju. Bolelo to ešte veľmi dlho, hoci som sa s tým snažila naučiť žiť. Nešlo to len tak. Nenávisť k sebe samej sa nedala prelomiť.

Nikto z osadenstva v našej kúpeľni si ma nevšímal, no napriek tomu som rýchlo vykĺzla z otvorených dverí. Musela som stiahnuť krídla, inak by som sa tam nevmestila. Vyliezla som otvoreným oknom do noci a vzlietla. Na lícach som cítila chladný dotyk nových sĺz.

Ani som si to neuvedomila. Bola som taká zžitá s krídlami, akoby som ich mala celý život. Silueta mala skutočne pravdu. Šlo to ľahko a ja som sa ocitla nad mestom. Cítila som vo vlasoch ľahký vetrík, no nebolo mi zima. Pocítila som náhly príval slobody, no bodanie výčitiek neprestávalo.

Bolo to všetko také náhle. Bola som obyčajné, hoci chudobné osemnásťročné dievča, a zrazu sa zbehlo toľko vecí. Som anjelom smrti. A možno som vo vašich očiach klesla ako vrahyňa a napokon ako služobníčka diabla, no napriek tomu verím, že si prečítate môj príbeh. Skutočne som si uvedomila váhu ľudského života.

Môj trest bol trpieť, nenávidela som sa za svoje skutky a to, čo sa zo mňa stalo, no takúto vec už nemožno len tak jednoducho zmeniť.

Práve preto vám chcem vyrozprávať tento príbeh. Aby ste nikdy neurobili chybu, ktorú už nemôžete napraviť.

Volám sa Rosalie, no všetci mi hovoria Rose. A áno, za to, čo som urobila, si odpykávam trest anjela smrti.

No môj príbeh je ešte len na začiatku...

Prvá kapitola

Sedela som v okne, krídla stiahnuté, a mlčky, smutne som pozerala na mesto, ktoré sa pomaly ponáralo do tmy. Pouličné lampy sa postupne rozsvecovali a moju myseľ zasiahla spomienka ako ten najostrejší šíp. Spomenula som si na ten večer, keď som sa bezradne pozerala na blikajúcu lampu na konci uličky, v ktorej som bola zbitá.

Ubehlo odvtedy už takmer päť rokov, no ešte vždy som sa nedokázala zbaviť tých spomienok. Zostávali v mojej duši zakliesnené a nedalo sa s nimi pohnúť. Odvtedy bol môj život, ak sa to teda dá nazvať životom, naplnený smútkom a bolesťou. Oberala som hriešnikov o životy a získavala z nich ich posledné sily. No môj život bol prázdny.

V ten večer mojej premeny som našla starý dom, o ktorom hovorila tá záhadná silueta. Práve v ňom som akurát bývala. Znovu bola tuhá zima a ulice mesta pokrývala vrstva krásneho bieleho ligotavého snehu. No ako anjel smrti som už necítila zimu. Sama som bola stelesnením chladu. Ten dom bol starý, dvojposchodový. Jeho omietka už opadávala a odkrývala tehlové steny. Okná boli dávno vybité, a tak sa v nich dalo sedieť. Neustále som tak trávila dlhé noci. Ako anjel smrti nikdy v noci nespím, takže mi nezostáva nič iné, len pozorovať mesto a uvažovať o tom, čo všetko sa udialo. A zrejme to je pravá podstata tohto trestu.

Napriek tým ošarpaným stenám domu som si to tu celkom obľúbila. Je to moje útočisko. Aj keď nikdy som neprestávala myslieť na svoj domov a svoju mamu.

Viete, bola som sa za ňou pozrieť o pár týždňov neskôr. Bola celkom zničená a už na nej bolo vidno, že zomiera. Bola som z toho veľmi smutná, pretože som sa z toho obviňovala. Utrápila som ju k smrti. No na druhú stranu by to bolo takmer také isté, ako keby som za vraždu skončila vo väzení. Bola som pre ňu všetkým a stratila ma.

Neskôr zomrela. A ja viem, že pre trápenie. Moju smrť niesla veľmi ťažko.

Teraz pri pohľade na hviezdy som sa takmer nečujne rozplakala. Plač bol jediná možnosť, ako zo seba dostať nahromadený smútok. Napriek tomu, že od smrteľníkov si beriem energiu, odnášam si aj pocit viny, smútku a ľútosti.

Teraz som ani nevedela, ako na moju smrť zareagovali ľudia v meste. Predpokladala som, že sa stále rozširovali klebety. No keď som sa stiahla sem, prestala som ľudí vnímať. Bola som väčšinou v dome.

Z myšlienok na ľudí v meste ma vytrhli tiché kroky. Spozornela som a pozrela k dverám. Teda aspoň k tomu, čo z nich zostalo. Kroky sa sem blížili, a tak som zoskočila z okna na nohy a pomaly sa priblížila k dverám.

Obyčajne sem nikto nechodí, len ak by to bol...

A skutočne to bol on. Ďalší anjel smrti, za ktorým ma vlastne silueta v ten večer poslala. Volal sa Dave a keď sa stal anjelom smrti, bol v takých rokoch ako ja. Mal krásne lesklé havranie vlasy a ľadovo modré oči. Jeho bledá pleť bola krásna a čistá. Tiež bol celý v čiernom, takže sme sa k sebe perfektne hodili. Mal nádherný úsmev, ktorým mi dokázal dodať nádej. Potešila som sa, keď som ho zazrela, ako kráča po točitých schodoch. Konečne nebudem sama, pomyslela som si.

Stála som neďaleko vchodu do miestnosti, v ktorej sme trávili všetok čas. O pár sekúnd som zazrela jeho tvár. Sklopené oči, zachmúrený výraz, zvesené plecia. Ťahajúc za sebou krídla sa ku mne pomaly blížil. Možno sa vám to bude zdať zvláštne, že vieme lietať, a chodíme po schodoch. Stačilo by predsa vyletieť hore a prejsť cez veľké okno, v ktorom sedávam. Ale zvyk chodiť nezomrel spolu s naším ľudským a živým ja. Je to niečo, čo ešte vždy zachovávame ako dôkaz, že sme do sveta patrili.

„Dave, konečne,“ potešila som sa, „vyzeráš unavene.“

„Ahoj, Rose. Som rád, že ťa tu vidím,“ povedal a podišiel ku mne. Jemne ma objal.

„Aj ja. Aspoň v tento večer nebudem sama. Cítim sa tak prázdno,“ striaslo ma pri pomyslení na celonočnú samotu. „Kam ťa Cath poslala?“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Poďakovanie

Prológ

Prvá kapitola