Gabrielle Bernátová

ŠŤASTIE PRICHÁDZA

V INTERVALOCH

Ukážka z elektronickej knihy

©Gabrielle Bernátová

www.gabriellebernatova.sk

© Magna Publishing, s.r.o. 2018

www.vydavatelstvomagna.sk, www.magnastore.sk

Korekcie: Mgr. Juliána Pallerová

Obálka a sadzba: Magna Publishing, s.r.o.

1. vydanie

ISBN: 978-80-89917-00-6

Venujem Tebe

Až potom

Až potom... keď príde môj skon... a prestanem existovať...

až potom mi bude všetko jedno...

až potom nič nebudem cítiť...

až potom nič neurobím... ani nenávisť ani pomstu...

až potom budem slepá a hluchá...

až potom ma môžte trhať na kusy...

až potom si ma kúpia takú, akú si... zaslúžia... moji vrahovia a kati... ale i tí, čo sa tomu iba smejú... ó, spanilosť... aká vieš byť krutá vo svojich dotykoch... smrti...

až potom sa stanem večnou... a pointou...

až potom oceníte moje snahy... a tiež ako chutím...

až potom... na konci mojej púte... a to nehovorím z cesty... keď tu skončím... ako každý útek... a budem tam... s tým vyrovnaná... aj s vami... bratia a sestry...

až potom... keď zavriem myšlienky aj oči... a predsavzatia... sa vrátim... späť na tento žúr...

až potom... budem objavovať sny... a spriadať krásu... v odpúšťaní hriechov... a nech sa aj prepadnem... do pekiel a žúmp... ak sa tak nestane...

a každý z vás...

mi na to skočí... ale zatiaľ...

budem páliť vaše podobizne...

až potom...

možno zmiznem...

naveky.

(Autor: Moddivari, 2013 + 2017)

Začalo to nevinne. Jednoduchým kamarátstvom, ktoré prerástlo do silného a nevyliečiteľného priateľstva. Každý deň s ním bol ako dar od Boha. Cítila som sa potrebná, až do času, keď...

Predslov zúčastnenej

Hľadiac neprítomným pohľadom cez staré zamrežované okná nemocničnej izby sa neubránim bolestnému vzdychu. Vonku by mohlo snežiť ako za starých čias, keď sa o kalamite rozprávalo iba vtedy, ak napadlo pol metra snehu. Vločky by boli nádherne veľké a hojdavým pohybom padali, sem a tam. Ach, aké len upokojujúce by to bolo.

Napriek krásnej myšlienke sa chcem vzdať. Nechcem bojovať, nechce sa mi žiť. Už dokonca nepremýšľam nad sladkou minulosťou spojenou s donedávna skvelým životom. Chcem zmiznúť z povrchu zemského, len tak, bez rozlúčky. Nikto ma nepozná, nikto ma nechápe. Snažím sa odolávať, ale je to márne. Bez Viktora... ani Tibor mi nepomôže. Spolu s Vikom som stratila veľký kus seba a svojej identity.

Momentálne ani nechápem, ako zo mňa vyliezajú také kecy. Znechutenosť by mohlo byť moje druhé meno. V poslednom čase ma vytáča asi aj to, že dýcham. Čo by malo byť pochopiteľné, vzhľadom na danú situáciu. Preto tu kukám do okna ako retardovaná a robím zo seba niekoho, kým nie som. Viko by ma vysmial. Robil to často. Radšej nechcem na neho spomínať, ale tá moja sprostá hlava si robí, čo chce.

Stala sa zo mňa ľudská troska. Okrem toho vôbec neviem, ako som sa dostala do tejto posranej nemocnice. Jednoducho si to nepamätám, v hlave mám vymetené. Zobudila som sa a zrazu sa nachádzala v jednej z týchto zasraných izieb. Sestrička mi povedala, že ten opilecký exces nedopadol podľa mojich predstáv. Dokonca sa mi skoro podarilo skočiť z trinásť poschodovej bytovky, v ktorej mimochodom bývam. Po vzore čínskych adeptov na šialencov som sa aj ja pokúšala hrať na Pikačua. Holt, nevydalo a momentálne musím byť zavretá medzi štyrmi stenami na psychiatrii. No, mám okno. Alkohol nie je zrovna pomôcka k vyliečeniu. Ale čo som chcela, to mám. Podľa tabuliek, by moje telo malo priam prekypovať šťastím. Problém je, že ja si, do prdele, fakt nič nepamätám. Tak, či onak, som tu a stačí len vykľučkovať z tej pavučiny „reality“.

Knihy, ktoré som doteraz napísala, často začínali slovami plnými lásky, pochopenia a krásnych citov. Tiež nechápem, ako som tie bláboly zo seba vydolovala. Rozdiel medzi „s Viktorom“ a „bez Viktora“ je očividne čitateľný. Poslednou štáciou bláznovstva je to šialené rozhodnutie stať sa bláznom pre vlastné potešenie. Život je beztak hore nohami, kto si všimne, že vy ste iný? Samozrejme nikto a zase „možno“ všetci.

Tento príbeh je o mne. O jednej prepnutej ženskej, ktorá sa naučila dýchať kyslík a dvakrát zmŕtvychvstala. Prečo? No, lebo ten idiotský osud si raz povedal, že musím najprv skapať, aby som mohla začať žiť.

* * *

Pozerala som von oknom nášho auta. Je ironické, že práve v tej chvíli mi behali rozumom myšlienky o tom, čím bude začínať moja nová romanca. To ma ešte bavili tie krásne vety typu: Čerstvý jemný vánok jej vial do hustých vlasov voňajúcich po levandulách.

V hlave som si dávala dokopy celý príbeh, postavy a motívy ich konania. Vždy keď začínam písať, tak si najprv pripravím postavy, ich kladné aj záporné stránky a nespočetne veľa povahových chýb a bla, bla, bla.

Telo mi zmietalo zvláštne napätie, pripisovala som to blížiacemu sa pôrodu. Premkýnal ma strach aj napriek všetkej tej radosti. Priatelia sa mi obrátili chrbtom akonáhle prebehol môj sobáš s Viktorom, no a kontakty sa akosi pretrhali aj s inými ľuďmi. Až teraz si uvedomujem, že som bola úplne izolovaná od sveta.

„Zlato, ale až tak to neponáhľa,“ upozornila som šoférujúceho manžela. Konečne z mojej strany padlo rozhodnutie o ostrihaní vlasov a ich prefarbení z blond na hnedo. Hnedá farba mi viac pristala. Svetlé oči a dlhé mihalnice prinútili môjho muža požiadať ma o ruku. To som si len myslela, samozrejme. Opak je vždy pravdou.

Naše zoznámenie prebehlo dosť divne. Priateľka ma pozvala na diskotéku a zrejme to bol zas ten osud, ktorý ma prinútil súhlasiť. Práve sa mi rozbiehala spisovateľská „kariéra“ a on bol... no vtedy som si myslela, že uzavretý. Až neskôr mi nejako dopálilo, že jeho mlčanlivosť má svoje opodstatnené dôvody. To je jedna z vecí, ktoré som od neho pochytila.

Časom sa z Viktora stal milujúci manžel, ktorý sa závratnou rýchlosťou rútil po diaľnici, aby sme stihli najdôležitejšiu a hlavne poslednú besedu pred pôrodom. Už o dva mesiace ma čakal pôrod nášho vytúženého syna. Akosi inštinktívne som si prešla dlaňou po vypuklom brušku, môj maličký sa pohol, vyčarilo mi to úsmev na tvári.

Viktor mal vyholenú hlavu a na krku vytetované moje meno. Keď s tým prišiel pred svadbou domov a ukázal mi dôkaz svojej lásky, neobišlo sa to bez hurónskeho smiechu z mojej strany. Vtom okamihu som sa do neho znova zamilovala a každým dňom sa moja láska len zväčšovala. Bol svetlom môjho života. Ani teraz na neho nemôžem povedať nič zlé. Dokonca ho stále milujem. Nie je trápne, ak človek lipne na niekom, kto už neexistuje?

Stretnutím s Viktorom precitlo moje ja a naučila som sa žiť pocity, ktoré sa tak často objavovali v mojich knihách. Naučil ma milovať, obetovať sa, dôverovať a veľakrát prekonávať samu seba a to doslovne. Pre mnohých bol Viktor Sekera nebezpečný muž s terčom na chrbte, ale v mojich očiach sa dňom, kedy si ma vybral, stal stredom môjho vesmíru. Zachránil ma.

„Idem pomaly, čo sa bojíš? Sľúbil som ti, že ťa tam priveziem, tak to splním. Čo sa teba týka, vždy som všetko splnil a teraz to nemienim zmeniť. Milujem ťa, zapamätaj si to a ak je táto beseda dôležitá pre teba, tak je aj pre mňa.“ Rozprával dosť nervózne a zvieral v rukách volant. Všimla som si, že stále hľadel do spätných zrkadiel.

S odstupom času zisťujem, že potom čo som ostala tehotná, sa zo mňa stala dokonalá naivka, zahľadená do vysnenej budúcnosti, ktorá sa ani nemala stať. Vôbec som sa nezaujímala o jeho život, ten jeho pravý, nebezpečný život, ktorý bol dávno aj mojou súčasťou. Možno, ak by som... čo už mi to teraz pomôže, škoda sa nad tým pozastavovať. Po čase začal vo mne potláčať to, čo vo mne vybudoval a zabudla som mu byť oporou, ktorú potreboval.

„Deje sa niečo?“ bolo z neho priam cítiť, že niečo nie je v poriadku.

„Ale nič, len mám takého tucha. Sľúb mi, že nech sa deje čokoľvek, budeš sa držať vždy nad vodou,“ rozprával stláčajúc plynový pedál.

„Viktor, čo sa deje?“ spýtala som sa ho vystrašene.

„Nezabudni na tú skrinku na stanici, a chráň Felixa, ak sa niečo posere, je tvoj tromf. Sarah, zistil som niečo, čo tebou zamáva, už dlho ti to chcem povedať, ale chcel som počkať, kým neporodíš. Je to zlož....“

Kým stihol dopovedať z ľavej strany sa vyrútilo veľké SUV, otvorili sa okná a zrazu do nás pálili jednu guľku za druhou. Viktor prudko zvrtol volant.

Potom, čo môjho muža zasiahla guľka priamo do hlavy, prebehla mojím telom neskutočná hrôza. Úplne mi vypol mozog, jediné čo mi napadlo, bolo, že musím chrániť svoje nenarodené dieťa. Keď konečne ustala streľba, dvihla som hlavu so zistením, že môj manžel je mŕtvy. Auto sa závratnou rýchlosťou rútilo po ceste. Hľadiac šokovane na Vikiho som nevedela prinútiť vlastné telo, aby sa konečne pohlo. On sa zosunul ku mne a potočil volantom tak, že naše Audi Q7 zbehlo priamo na mierny kopček pri ceste.

Posledné čo si pamätám, je hrubý konár, ktorý bol zrazu oproti mne a ja som sa ocitla vo vákuu ničoty a beznádeje. No ešte predtým sa mi v hlave premietli slová, ktoré mi kedysi Tibor šepol do ucha: „Sarah, moja sladká Sarah, zapamätaj si, že nič netrvá večne, no a vlastne koniec je len začiatok niečoho nového, niečoho nepoznaného.“

1. kapitola

„Človek, ktorého život núti ustavične vykonávať jednoduché úlohy s rovnakým alebo takmer rovnakým účinkom, nemá príležitosť cibriť svoj úsudok, aby si vyjasnil svoju schopnosť vymýšľať a vynachádzať prostriedky, ktorými by odstránil vyskytujúce sa prekážky.“

Adam Smith

Oliver

Stojím na pláži v Tureckom zálive Kabak a prezerám si tie nadržané šťandy predo mnou. Mám chuť zvrtnúť sa na päte a nasmerovať si to do apartmánu. Čo si vôbec šéfovci myslia? Je mi zle už len z pomyslenia, že sa ich mám chytiť. To nevedia priniesť poriadnu ženskú? Pätnásťročné pipky.

„Oliver, poď už!“ zvreskne po mne môj dobrý priateľ, fotograf Adelay, je Turek, ale čo po tom. On ma zasvätil do tajov modelingu. Istým trafeným spôsobom mu to dlžím. Samozrejme, že ma fotenie neživí. Zisk z môjho hlavného biznisu mi chodí na účet na Slovensku, ktorý viac-menej ani nevyužívam, ale vždy sa hodí mať nejaké prachy bokom.

Pred pár rokmi ma Viktor odstavil. Neviem, aké pohnútky ho k tomu doviedli. Nasraný je slabé vyjadrenie mojich vtedajších pocitov. Zúril som, ale nebola iná možnosť. Nejako ma v tej chvíli prepadla nádej, že ho ten šialený stav prejde. Samozrejme, že – na moje sklamanie – neprešiel. Odvtedy sme len málo v kontakte, aj to len preto, aby ma informoval, koľko sme zarobili. Chýba mi, to nemôžem poprieť, predsa len...

„Nad čím zas premýšľaš?“ vyblafne po mne Adelay.

Prekrútim očami, zhadzujem zo seba župan a vykračujem k mladej čajočke, ktorá mi nestojí ani za sex. Nemôžem povedať, že nie je krásna, ale je krásna až príliš. Holt, to je chyba možností, mám ich toľko, že toto dievčatko mi nestojí za hriech. Potrebujem poriadnu ženskú, ktorej sa s radosťou zakvačím prstami do bohovského zadku a vytrtkám z nej dušu. Leticia išla na dovolenku na Kubu, tak mám pauzu, ale tuším sa pôjdem poobzerať po nejakej.

Fotíme kolekciu pre Calvin Klein, dve hodiny mi tu vymieňajú jednu babenku za druhou. Normálne sa mi pozastavuje rozum, keď vidím tie baby, chudé, že im kosti trčia. Je to hnus, ale čo mám robiť, robota je robota. Svojej dcére by som toto nikdy nedovolil. Totálne ich vedia zmagoriť.

Držím okolo pása celkom rajcovnú dvadsiatku, konečne žiadna nástka. Tak kozy má poriadne, pozerá na mňa svojimi hnedými a tajomnými očami, plnými očakávania. Neubránim sa silenému úsmevu. Sakra, kde je tá chémia? Čo to dnes so mnou je? Som úplne rozladený, to sa mi často nestáva.

„Oliver!“ kričí na mňa Adelayova asistentka, nízka brunetka, trochu pri sebe, ale veľmi fajn ženská. Uteká zabárajúc sa nohami do piesku. Mám ju rád, vždy si spolu dobre pokecáme a občas aj zasexujeme. Tie kilečká navyše jej nejako zvláštne seknú, napriek tomu, že ona si to nemyslí, je veľmi atraktívna. V ruke drží môj telefón.

„Čo je?“ beriem do ruky mobil. „No?“

„Viktor je mŕtvy.“ Zaznie z druhej strany linky. A moje zlé pocity sa len vyostrujú.

„Kurva!“ zvresknem zúrivo. Vystrelím ako stíhačka. O pol hodiny si už balím veci a trielim k lietadlu. Našťastie mi ide rovno do Bratislavy. Nereagujem na Adelayove telefonáty. Dofotíme to, keď budem mať čas.

* * *

Márnica. Nenávidím to tu, ale čo iné mi zostáva? Na medine som v podobných priestoroch strávil toľko času, až sa mi to sprotivilo. Vchádzam dnu aj s kamarátom policajtom, ktorý ma informoval o Viktorovej vražde. Rasťo je tridsiatnik, momentálne už aj vyšportovaný, holohlavý a potetovaný ako ja. Zatiaľ sme stále priatelia, ak sa to tak dá nazvať. Teraz ani neviem, komu vlastne môžem veriť.

Viktorova žena prežila. Čo ma stavia do vynikajúcej pozície – nakopať jej riť. Z duše (ktorú len tak mimochodom nemám) tú ženskú neznášam. To ona je dôvodom mojej roztržky s Vikom. Prichádzam k pitevnému stolu, nasadzujem ten svoj typický arogantný ksicht. Na môj pokyn dvíhajú plachtu a mne sa naskytne pohľad na Viktorovu prestrelenú hlavu. Na toto som pripravený nebol. Zatínam zuby, inak by som asi všetko okolo rozjebal. Do poslednej chvíle som dúfal... ale v čo? Že sa ho nezbavili? Možno to urobila ona. Celé to ich manželstvo je tak neuveriteľná fraška, že tá myšlienka nie je na za zahodenie.

„Kto mu to urobil?“ odvraciam hlavu a patológ ho zakrýva.

„Zatiaľ nevieme. Ovládaj sa a začni riešiť problémy, ktoré sa začnú kopiť. Teraz je Sarah bez ochrany a to je dosť veľký problém. Práve ju operujú. Prepichol ju konár. O chvíľu toho budú plné noviny, v poslednej dobe je dosť známa. Možno to súvisí aj s Pelendrekom.“

Pri jeho mene sa mi už zreničky pretáčajú. Čo mal, sakra, Viktor s takým odjebkom? Každý predsa vie, že ten zbohatlícky oteckov maznáčik lieta asi v každom nelegálnom biznise, ktorý má čo dočinenia s prepravou drog z republiky a do republiky. Na to človek nemusí byť ani nejaký expert. V novinách toho zasrana stále pretriasajú.

Zhlboka sa nadýchnem a ovládam zúrivosť. „Fajn, idem zistiť, ako na tom je. Budeme si volať, tak buď na dráte,“ rozprávam s pokojom v hlase, ale mám stuhnutú krv v žilách. Teraz sa všetko zrúti. Je to ako domino, stačí sa zbaviť jedného a ostatní padajú ako muchy. Musím sa skontaktovať s Lady Red alias Havranom, oficiálne Andreou Soranovou, a dostať sa veľmi rýchlo do obrazu.

Kým tamtú operujú, zisťujem si všetky dostupné informácie ohľadom jej zdravotného stavu. Podľa celkom slušne pojebateľnej sestričky im rozstrieľali auto, keď išli na jej poslednú besedu. On to neprežil, ona bojuje o život, ani dieťa to neprežilo. Pekne to začína.

„Oliver?“ oslovuje ma môj profák z medicíny. Zoznámil som ho aj s Viktorom a z rečí viem, že sa celkom slušne spriatelili. Je nejaký prekvapený mojim príchodom. To som tu natoľko nenávidený, či čo?

„Profesor?“ silene sa usmejem. Krátke vlasy má už šedivé a unavený pohľad mu len pridáva na veku.

„Znova mi vykáš? Na niečom sme sa už na univerzite dohodli. Prišiel si za Viktorovou ženou? Nečakal som ťa tu,“ poznamená dosť ustarostene.

Čo ju všetci ľutujú? Nebyť jej, on ešte žije a ja by som sa sem nemusel dotrepať po tom, čo ma prakticky vyštval z krajiny.

„Trochu. Volali mi. Bude potrebovať pomoc, ako je na tom?“ sadáme si na stoličky na dlhej chodbe v odtieňoch modrej.

„Sarah je veľmi dobré dievča, Oliver, aj keď viem, že si to nemyslíš. Určite nechcela, aby sa toto stalo. Viktor robil všetko preto, aby ju ochránil. Nebuď k nej zlý. Bude potrebovať tvoju podporu.“

Starý pán je nejaký familiárny. „Ste sa až tak spriatelili?“

„Oliver, možno som starý, ale nie hlúpy. Samozrejme, že sme priatelia. Sám si bol iniciátorom môjho stretnutia s Vikom. On so Sarah nám pomohli zrekonštruovať detské oddelenie. Dali do tejto nemocnice veľa peňazí a to nehovorím o ľuďoch, ktorým pomohli. Sarah je citlivá žena a teraz, keď prišla o manžela a dieťa, bude potrebovať blízku osobu. Necíť k nej toľkú horkosť, nie je príčinou Viktorovho zabitia.“

No, to sú pre mňa fakt novinky. Rozpráva to s takou istotou, že by som mu aj naletel. Ona je príčinou Vikovej vraždy. Nič iné mi nezostáva, len sa na ňu nejakým spôsobom napojiť. Odkedy sa z Viktora stala Matka Tereza? Čo tie ženy narobia s chlapom? Ďakujem Bohu, že nemám chuť na vážny vzťah, porazilo by ma.

„Kde teraz pracuješ? Je tu voľné miesto psychiatra, ak by si sa toho chcel ujať...“ nadhodí profesor tajomne.

„Neohrejem sa tu dlho,“ odpovedám pravdivo. Načo mu budem klamať? Ale tento starý páprda má niečo v pláne. Okrem toho sa mi to teraz hodí. Ak je na tom tak, ako hovoria, skysne v špitáli minimálne mesiac, alebo aj viac. Aspoň ju budem mať pod dozorom. A Adelay ma len prinajlepšom zabije.

„To som si uvedomil, ale predsa len by niekto mal dať na Sarah pozor. Viktor by si to tak prial.“

Ten starec má pravdu.

„Saša to vie?“ pýtam sa ho, nakoľko som si uvedomil, že vie o Viktorovi viac, ako sa na prvý pohľad zdá. Saša je Viktorova mladšia sestra, ktorá sa zaujíma len o to, koľko môže z Viktora vyťažiť. Teraz sa situácia iba vyostrí.

„Áno, zariadia pohreb,“ odpovie a postaví sa predo mňa. „Pozri, Oliver, ja viem, že to teraz bude veľmi ťažké obdobie, ako pre teba, tak aj pre ňu. Sarah nevie, kto si. Viktor sa všemožne snažil o to, aby sa o tebe nič nedozvedela. Bál sa dňa, keď zistí pravdu. Viem ho pochopiť. Miloval ju, ale teraz je preč a ty musíš poriadne chytiť opraty a tým prevziať aj starostlivosť o jeho ženu. Veľmi dobre si premysli každý svoj krok. Poď, idem ťa predstaviť. Samozrejme, že zatiaľ nikto nemusí vedieť, že si tu, aj keď pochybujem, že si ťa nevšimnú. Si neprehliadnuteľný, kvôli tým plagátom a časopisom,“ usmieva sa.

Je to len môj blbý pocit, alebo sa mi naozaj vysmieva? Napriek tomu mám v sebe divný pocit, tie jeho reči... Ak ona nevie, čo sa pred jej rýchlokvaseným sobášom s Viktorom stalo, tak mi až teraz začína všetko dávať zmysel. Teda čiastočne. Čo nemení nič na fakte, že sa jej pri najbližšej príležitosti zbavím.

Mám tridsaťdva a aj tak sa pri tomto starcovi cítim ako študent, to je dosť blbé. Neviem, či si vôbec niečo pamätám z anatómie ľudského tela. MUDr. pred menom nepoužívam, odkedy som ukončil školu, nevenoval som sa tomu. Postavím sa a odchádzam za riaditeľom nemocnice.

* * *

Predtým než sa vôbec vyberiem domov, idem pozrieť hentú, je na intenzívke. Len pred pár chvíľami ju priviezli z operačky. Prekračujem prah izby a pohľad na ňu oku nelahodí. Dobre jej tak. Nemala sa vopchať do mojej rodiny.

Pri živote ju držia prístroje a ak prežije, bude to učinený zázrak. Museli po nich vypáliť celý arzenál. Veď sám Viktor bol rozstrieľaný a jej sa tiež ušlo. Nebyť toho konára, čo ju prepichol, nemusela takto dopadnúť. Zachránilo ju to dieťa. Aká irónia. Mohla by zgegnúť a mal by som po probléme.

„Ste nový lekár?“ pýta sa ma mladá zdravotná asistentka. Neodpovedám. Mám na sebe oblečené biele nohavice, tričko a plášť. Vidieť, že nepobrala veľa inteligencie, stačí, aby si prečítala menovku, na ktorej mám napísané svoje meno a oddelenie, na ktorom začínam pracovať. Zahľadím sa na ňu a premeriavam si ju. Má dlhé hnedé vlasy. Rozpustené. Ako inak, nechutne namaľované riasy. Keď si na nich nenaniesla celý obsah tej sprostosti, tak ani mililiter, urobili sa jej hrudky a vyzerá to nechutne. Nemám rád neupravené ženy a ani tie, ktoré sa to snažia preháňať.

„Áno som,“ odpoviem po dlhej chvíli, nedokážem sa na ňu pozerať. Neviem, čím to je. Telo má prefiknuteľné, takže ak zavriem oči, mohla by byť súca na úlet.

„Poznáte ju?“ vypytuje sa ďalej.

Neodpovedám. Prichádza profák a psím pohľadom mi chce zrejme vyjadriť podporu.

„Teraz potrebuje len čas, mal by si sa zaujímať o iné veci. Viktor má zajtra pohreb, musíš tam ísť.“

Viem, že to myslí dobre, ale neodopriem si prísny pohľad. Tá mladá huba nemusí nič vedieť, zazriem aj po nej. „Aj nás necháš, alebo potrebuješ vedieť všetko dopodrobna? Choď sa radšej premaľovať, vyzeráš ako klaun.“

Asistentka odchádza urazená.

„Nebudeme sa tu baviť o týchto veciach a úprimne? Budem rád, keď do toho prestaneš strkať nos. Stačí, že tu leží ona,“ poviem s predstieranými obavami.

* * *

Je v kóme už druhý mesiac. Celý ten čas sa snažím o to, aby ma nikto nespoznal, ale aj tak ma občas zastavia a chcú podpis. Môj trafený manažér dal podpis karty asi do každého časopisu. Preto ma z času na čas niekto spozná. Viktorov pohreb prebehol celkom normálne, až na Sašine výstupy. Bol som tam, ale nevšimli ma. Dedičské konanie po Viktorovi odďaľujem, kým sa dá. Potrebujem, aby sa prebrala, alebo konečne skapala. Dokedy sa chce akože zotavovať? Nestačí, že musím kysnúť na psychiatrii? Lady Red sa odmlčala, čo ma drží v istom napätí.

Vchádzam do Joy house. Na sebe mám rifle a vychádzkové sako, pod ktorým samozrejme skrývam registrovanú zbraň. Tú neregistrovanú, mám radšej v sejfe. Od salónu ma delí pár schodov smerom dolu. Rasťo mi volal, že to tu treba dať mierne do poriadku. Dievčatá sa začali sťažovať, že si k nim chlapi dovoľujú. Pípne mi esemeska. Prečítam si nie práve najpríjemnejšiu správu tohto dňa a stláčam kľučku.

Na Vanesu sa lepí jeden z ochrankárov. Prosebne na mňa pozrie. V sekunde som pri nej a ochrankára držím pod krkom.

„Ospravedlň sa!“ poviem tvrdo. Nečakali, že sa objavím. Vanesa dlhovlasá blondína, asi jedna z najkrajších v bordely si vydýchne úľavou.

Robustný ochrankár si ma premeriava a nemá v pláne sa ospravedlniť. Nevie, kto som. Púšťam ho a tvrdou ranou zrážam k zemi.

Pribieha Rasťo. „Takto som to zrovna nemyslel!“ povie uštipačne.

Zazriem po ňom. Ochrankár sa dvíha zo zeme. „Kurva, to čo...“

„Si dovoľujem? Ešte si so mnou nemal tú česť, takže máš poslednú šancu sa ospravedlniť. Už sa nebudem opakovať!“ prebodávam ho pohľadom. Nemusel som mu takú jebnúť, ale neposlúchol. A šéfovi sa neodporuje.

„Ti jebe nééé, je to kurva,“ postaví sa predo mňa a vypína hruď. Pozriem na vystrašenú Vanesu, vtom ochrankárovi vrazím do ksichtu druhý raz a znova sa ocitá na zemi.

„Je to moja kurva! Ja som tu teraz šéf a každý sa buď podriadi mojim rozkazom, alebo odkape do prdele! A ty!“ ukážem na dvíhajúceho sa ochrankára. „S tebou si to ešte vybavím.“

Nasmerujem svoju pozornosť na vystrašenú Vanesu. Pristúpim k nej a prezerám si modriny na jej rukách.

„Čo to má znamenať?“ opýtam sa Rasťa a všetci v miestnosti sú radšej ticho.

„Rozvášnený zákazník, ale už som sa o neho postaral,“ odpovie pobavene a skôr než by som toho bastarda dobil na smrť, odchádzam do kancelárie.

Stretávam sa s novými vcelku vystrašenými tvárami zamestnancov, ale aj so starými, ktorí ma zdravia kývnutím hlavy. Zo starej partie dievčat tu je len Vanesa. Zastavím. Prídem k pokladni, otvorím ju, vytiahnem päťsto eur v stovkách, vykročím k Vanes a podávam jej ich.

„Sprav si voľno. To by ti malo na týždeň stačiť. Keby niečo,“ podávam jej svoju vizitku, „volaj a ja prídem. Od tejto chvíle si pod mojou ochranou. Nikto sa ťa bez môjho dovolenia nechytí. Porozumeli ste všetci? Budete ju strážiť ako oko v hlave. Bezpodmienečne!“

Očami mi poďakuje. Rasťo jej zariaďuje po ceste do kanclu taxík. Sadnem si za stôl a posielam ho preč. Mal by som skontrolovať hentú. Z nejakého dôvodu mám problém vysloviť jej meno. Ako ju len nenávidím. Napriek tomu som fyzioterapeuta prinútil a aj zaplatil za to, že s ňou bude tri hodiny denne cvičiť. Potrebujem, aby bola v pohode, keď sa prebudí, ak sa vôbec prebudí.

2. kapitola

„Bez ohľadu na to, akej výzve teraz čelíte, vedzte, že neprišla, aby ostala. Prišla, aby pominula. Počas týchto chvíľ robte, čo môžete, s tým, čo máte a požiadajte o pomoc, ak ju potrebujete. Predovšetkým, nikdy sa nepoddajte. Pozrite sa na veci také, aké sú. Dobre sa o seba postarajte. Nájdite si spôsob, ako si môžete doplniť energiu, posilniť vieru a celý sa opevniť. Vo vás je sila, ktorá je silnejšia ako čokoľvek, čomu čelíte. Choďte do seba... preniknite do tejto sily. Vedzte, že nájdete odvahu, moc a rozhodnite sa, že prejdete cez všetky pády. Máte niečo výnimočné... Máte úžasnú silu v sebe.“

Les Brown

Sarah

Vieš, ako to býva v tých trápnych filmoch, že sa zobudíš, veľké hovno vieš a každý sa ťa snaží upokojiť? Hahaha, v skutočnosti máš v hlave taký bordel, že ani tie najmilšie slová sa k tebe nechcú nejako priblížiť. To nehovorím o tom, ako premýšľaš nad tým, ktorý debil si ťa dovolil zachrániť. Keď si uvedomíš, že žiješ, máš sto chutí otrieskať svojmu záchrancovi hlavu o stenu. No čo už, keď ťa zachránili, musíš sa zabiť sama.

Nejde to. Neviem otvoriť oči. Čo sa so mnou deje? Počujem hlasy, ale ani jeden nedokážem priradiť k tvári niekoho známeho. Kde je Viktor? Stalo sa niečo? Cítim sa zvláštne. Akoby som bola omotaná v pavučine. Niečo so mnou nie je v poriadku. Nemôžem umrieť v dvadsiatich štyroch. Alebo áno? Možno je toto len jeden z mojich zvláštnych stavov.

Razom otváram oči a nado mnou sa hojdá infúzny stojan, v nose mám hadičky na kyslík. Zmätene pozerám po celej nemocničnej izbe. Okamžite sa ku mne stavia mladá zdravotná sestra a tak čudne na mňa pozerá. Snažím sa niečo povedať, ale mám úplne vyschnuté hrdlo.

„Pani Sarah, vydržte, zavolám lekára,“ upokojuje ma sestra. Čo tu robím? Vôbec nechápem situáciu. Rýchlo sa spamätávam. Kde je moje dieťa? Zhrozene pozerám na ploché brucho a takpovediac začínam panikáriť. Okamžite nadvihujem prikrývku. Oblieva ma strach. Bolí ma každý kúsok tela a točí sa mi hlava. V pamäti hľadám odpoveď na svoju otázku, pri odpovedi sa mi však zahmlieva pred očami. Môj muž, Viktor... on... Tibor to nebol, on by si nikdy nedovolil ublížiť mu, nemal ako.

Vytrhávam si razom hadičky z nosa. Prudko sa posadím a snažím sa rozdýchať úzkosť a silný závrat. To nemôže byť pravda. Nie. Nemôže. Hlavu si vkladám do roztrasených dlaní a slzy mi začínajú tiecť prúdom. Počujem kroky.

Do izby vchádzajú dvaja lekári. Starší so šedivými vlasmi a jedným chýbajúcim zubom a druhý, ktorý môže mať okolo tridsiatky, viac mu teda netipujem. Čierne vlasy má upravené na mariňáka a v tmavých očiach sa mu odzrkadľuje zvláštna... je to ľútosť alebo bolesť? Je to nenávisť. Poznám ten pohľad, už som ho niekde videla.

„Dobrý deň Sarah, my sa už poznáme,“ začne starký a ja na neho nechápavo pozerám. „Volám sa Peter Čulaga, som chirurg, spoznávate ma? A toto je doktor Oliver Herban, psychiater,“ vyslovuje, kým sa ku mne priblížia. Áno, už si spomínam, úplne mi vypadol z hlavy, Viktor s ním veľa vecí riešil.

„P... p... psy... psychiater? Panebože, koľko som bola mimo?“ opýtam sa rázne a zároveň šokovane. Na chodbe vidím Tibora. Pozerá na mňa so súcitom. Blond vlasy má sčesané dozadu a je oblečený v motorkárskej kombinéze. Pohľad na neho ma upokojil. Mierne sa pousmejem. Zakýva mi a odchádza.

„Tri mesiace. Ako sa cítite?“ prihovára sa mi mariňák a veľmi čudne na mňa pozerá, akoby do mňa videl. Jeho pohľad sa mi trikrát nepozdáva. Radšej si dám na neho pozor. Viktor. Nie, on... on... určite žije, len som sa zo sna zobudila do sna. Toto nie je reálne... Môj Viktor? Veď sám vravieva, že je nesmrteľný, nie je možné, aby... s hnevom pozriem na mariňáka.

„Vyzerám na to, že dobre? Kde mám dieťa?“ očami ich prosím o pravdu, neprikrášlenú rečičkami, že som tomu nemohla zabrániť. Nie som blbá. Alebo som? Akosi cítim, že moje bábätko, že... že už na tomto svete nie je, takisto ako môj milovaný manžel.

„Bohužiaľ, váš manžel ani dieťa tú prestrelku neprežili, je nám to veľmi ľúto,“ povie starší lekár, viem, že to myslí úprimne. Do očí sa mi tisnú slzy. A v hlave premietajú posledné slová môjho manžela: „Sľúb mi, že nech sa deje čokoľvek, budeš sa držať vždy nad vodou.“ V hrudi sa mi vytvára bezodná diera plná bolesti a zúfalstva. Toto nezvládnem, ako mám bez neho žiť? Dá sa to vôbec?

„Čo znamená nad vodou! Čo?! Prisahal si mi, že so mnou zostaneš! Tak... kurva aj s tebou!“ zrevem na plné hrdlo, kvôli čomu na mne spočinú všetky pohľady v miestnosti. Nechtiac som prebudila aj dedka oproti mojej postele. Telo mi začína zmietať triaška, musím sa nútiť dýchať, je to šialené, ale ja chcem umrieť. Nechcem tu byť, nie bez nich. Prišla som v jednej sekunde o celú rodinu, o jediné, čo ma držalo pokope.

„Pani Sekerová, všetci plne chápu, v akej situácii sa nachádzate, preto jediný, kto komunikuje s novinármi, je vaša matka. Tento stav pominie a našou úlohou je dostať vás znova do normálneho života. Je to pre vás veľmi ťažké, potrebujete pomoc,“ prihovorí sa mi mariňák, nakláňajúc sa nado mnou. Jeho milé slová ma neupokojujú.

So slzami v očiach a s hnevom si ho pritiahnem k sebe a vrátim mu nenávistný pohľad. „Moja matka? Do karty som dala vyhlásenie, že sa ona nikdy nedostane k mojim záznamom, tak mi, kurva, vysvetlite, prečo komunikuje s novinármi!“ precedím pomedzi zuby. Viktor ju nenávidel a ja rovnako. Vždy sa nás snažila rozdeliť, teraz sa jej splnil sen. Nech sa ani len neopovažuje ku mne priblížiť.

„Je to vaša jediná príbuzná, v takýchto prípadoch je len na ošetrujúcom lekárovi, komu podá informácie,“ vysvetľuje mi starý lekár.

Púšťam mariňáka. „Dajte mi pokoj a vypadnite odo mňa. Nechcem už nič počuť. Ja... jednoducho, to musím...“ na chvíľu sa odmlčím, „spracovať,“ dopoviem rozrušene. Obidvaja ma našťastie poslúchajú a ja mám istý čas na spracovanie informácií, ktoré sa ku mne dostali. Môže bolieť dýchanie? Akoby ma prešiel parný valec.

Prečo sa mi to stalo? Zabili mi manžela a nášho drobčeka. Kvôli čomu? A prečo som ja tu a oni nie? Ľahnem si na pravý bok, smerom k oknám, nikto na tej strane nie je, takže môžem s istotou povedať, že je deň. Z opačnej strany je niekto, koho nemôžem vidieť – aj kvôli závesu, ktorý sa medzi nami nachádza.

„Viktor,“ vyslovím veľmi potichu a znenazdajky sa rozplačem. Potrebujem ho, potrebujem ho pri sebe a nie niekde pod zemou. Už ma neobjíme, nepomiluje, nepovie mi, že všetko vyrieši. Ako sa s tým mám zmieriť? Dokážem vôbec prežiť v tomto svete? Nikto nechápe... nikto nevie... iba Viktor... len on ma prijal, prijal to, kým v skutočnosti som, čo ak?... Ešte pred chvíľou ma môj drobček kopal a teraz...

Po tvári sa mi kotúľajú slzy a je mi to jedno. Nechcem žiť, chcem skoncovať s týmto zasraným životom. Už nemá zmysel, bez nich... Mal mi niečo povedať, zrušila by som celú besedu, nič mi nestálo za to, aby som o nich prišla. Kolená si priťahujem k brade a nekontrolovateľne vzlykám do nemocničnej košele.

„Pani Sarah,“ prihovorí sa mi sestrička v stredných rokoch a podáva mi vreckovky. Celá znechutená si sadnem.

„Ďakujem,“ vytrhnem jej vreckovku z ruky a poriadne sa vysmrkám. Dávam si záležať na tom, aby to bolo dobre počuť. Nech znepríjemním trochu život aj im.

Sestrička si ku mne prisadne a začne sama od seba rozprávať. „Mala som dvadsaťdva, keď mi manžela zavalilo v bani. Tiež som bola tehotná a od toľkého žiaľu, ktorý som v sebe nosila, som prišla o moje dieťatko. Bola to najväčšia chyba v mojom živote. Napriek tomu som sa pozbierala a začala znovu žiť. Opisujete tak krásne lásku vo svojich knihách. Držte sa vlastných slov a dokážete sa cez to preniesť,“ pohladí mi ruku a ja sa znova rozrevem. Neviem prečo, hodím sa jej okolo krku a plačem...

Znova prichádza nejaký lekár, nevnímam ho, iba mi prebehuje baterkou od oka k oku. Pýta sa ma ako sa cítim, ale neviem mu odpovedať inak ako plačom. Pomáha mi pomaly sa posadiť, a nakoniec postaviť. Najprv sa mi podlomia kolená, ale podoprie ma. Posadím sa späť a nepočúvam ani jedno slovo, ktoré ku mne smeruje. Nejako sa mi podarí ľahnúť si spať do postele a zavrieť oči.

O hodinu priam nepozorovane utekám z izby. Mám v úmysle sa zabiť, ale to až keď budem doma. Nebudem predsa robiť nemocnici hanbu. Zvláštne, že sa hýbem, síce ako kačer Donald, ale podstatné je, že môj pohybový aparát je v uspokojivom stave. Matka mi aspoň priniesla veci, kým som bola K.O. Obliekam si na seba župan, ktorý mi kúpil manžel a veľmi pomaly sa vyberám na čerstvý vzduch.

O pár desiatok minút sa prechádzam po dlhej chodbe a mierim si to rovno do bufetu. Kašlem na ich kecy, aby som si dávala pozor, v hlave mi treští, zem sa točí, ale chuť je chuť. Cítim sa akoby som zabehla maratón a práve sa chystám doslovne zožrať veľkú Milku. Ani neviem, kto mi dal do šuplíka prachy – a je mi to úprimne jedno. Musím si premyslieť, ako a kedy skapať. Postavím sa do radu a čakám, medzitým sa pri mne zastaví pán mariňák. Je nasraný, očividne sa mu nepozdáva môj útek. Až teraz si všímam tetovanie, ktoré má na krku. Vtom sa mi vynoria spomienky na chvíle, keď mi manžel ukázal moje meno vytetované na jeho tele. Mimovoľne mi vybehnú slzy.

„To je v poriadku, ale nemali by ste tu byť, môžete si ublížiť. Sestričky vás hľadali po celom oddelení,“ čistí mi žalúdok.

„Čo je v poriadku? A koľko máš vlastne rokov, aby si mi ty hovoril, čo v poriadku je a čo nie je?“ vyprsknem.

Premeriava si ma, usmieva sa popod nos a ja nechápem prečo. „Mám tridsaťdva a robím si tu atestáciu ako psychiater, ale keď chceš. Môžeme sa baviť aj po tvojom,“ začne mi tykať a ja zisťujem, že som asi prestrelila. Ten jeho podozrievavý pohľad. Ach, už sme zasa v tom.

Znechutene prekrútim očami. „Potrebuješ mi znepríjemňovať život? Či čo?“

Zrazu sa pri nás objaví malá nástka a žiada si od neho podpis.

Neubránim sa uchechtnutiu, ale keď vytasí podpiskartu a on je tam polonahý v Calvin Clein trenírkach, vypleštím oči a nemotorne jej ju vytrhnem z ruky. Pozerám na kartu, potom na neho. Nakoniec sa rozhodujem pre porovnanie a dávam kartu k jeho hlave.

„Podobáte sa, to je tvoj brat?“ podpichnem.

Mariňák sa nahlas zasmeje, vytrhne mi kartu z ruky a podpíše ju. Len čo to vráti pôvodnej majiteľke, obráti všetku svoju pozornosť na mňa.

„Tam som náhodou ja, mám aj iné tetovania ako tie, ktoré si videla, ale tie ti ukážem až vtedy, keď ťa prefiknem,“ jeho priamočiarosť zabíja.

„Práve som ovdovela, prišla som o dieťa a ty mi tu rozprávaš o našom sexe? Nie si náhodou lekár? Alebo čo chceš týmto docieliť?“ vybehnem po ňom takmer s plačom.

„Tak po prvé, robím si tú atestáciu kvôli otcovi, ktorý o tom sníva už niekoľko rokov, nie kvôli sebe. Moje hlavné povolanie je model, ako si si už stihla všimnúť, a aj iné činnosti. Dosť dobre ťa poznám. Fotrík vlastní jedno menšie vydavateľstvo, takže ak prišlo na slovenských autorov, bola si vždy na prvom mieste. Dokonca som mal tú česť prečítať si jednu z tých tvojich kníh a musím povedať, že niektoré scény boli dosť pikantné. Takže sa ani nečuduj, že mám predstavy o tom, ako si to spolu užívame,“ rozpráva arogantne. Neovládnem sa a moja ruka pristáva razom na jeho líci.

„Vypadni a nepribližuj sa ku mne!“

Zrejme dostatočne pochopil moju reakciu, lebo sa síce s úškrnom, ale predsa pobral preč.

Ako si môže lekár dovoliť správať sa tak hrubo k svojej pacientke? Pôjdem za riaditeľom a dám ho vyhodiť. Urobila som pre túto nemocnicu s Viktorom viac ako vláda za celé roky vládnutia a nenechám sa urážať od nejakého darmožráča, ktorý nevie, čo je slušné správanie. Nemá úctu ani k môjmu manželovi. Viktor, ty by si nikdy nedovolil, aby sa niekto ku mne takto správal.

Potrebujem sa nadýchnuť. Odpájam sa od rady čakajúcich ľudí a vychádzam pred nemocnicu. Po pravej strane sa nachádzajú lavičky. S úľavou si sadnem. Ako môže chôdza bolieť? Dvíham zrak zo zeme a vidím Tibora, kráča ku mne s úsmevom na tvári.

„Ako ti je?“ prisadne si. Tibor je tridsaťročný muž s blond vlasmi a modrými očami. Neholil sa minimálne tri dni, jeho strnisko je tomu dôkazom. V rukách drží prilbu a očkom sleduje svoju motorku.

„Nemali by sme sa rozprávať,“ poznamenám potichu. Dlho sa neobjavil. Naposledy, keď som mu povedala, že čakám s Viktorom dieťa. Odvtedy akoby uťalo.

„Prečo?“

„Viem, že sa tešíš, že tu už Viktor ani náš syn nie je,“ akoby som ho nepoznala. Nenávidel Viktora, pretože ma od neho odpútal, naučil ma žiť bez Tibora Novosadzkého.

„Čo je pekné na tom, že si nešťastná? Sarah, nechcem, aby si trpela. Nie je to voči tebe fér. Viktor ťa mal chrániť. Vystrnadil ma z tvojho života, s odôvodnením, že ťa chráni predo mnou. Ale neochránil ťa pred ním. Aký to malo zmysel? Pozri sa na seba, si užialená. Poď, zoberiem ťa odtiaľto preč. Pôjdeme na naše miesto a nikto nás nenájde.“

Jeho slová ma bolia. Snaží sa ma presvedčiť, že Viko bol zlý? Ale veď to viem, ale nikdy nie ku mne. Miloval ma. Miluje ma.

„Mala by som ísť, budú ma hľadať a mám chuť na čokoládu. Keď prídem domov, ozvem sa ti,“ postavím sa milo sa usmejem. „Možno. Vieš, nie je dobré, že si späť. Ja neviem ako to bez Viktora zvládnem, ale vymaním sa z tvojho zovretia, ak skôr neukončím pobyt na tomto svete.“

„Potom ho ale ukončíme spolu,“ pozrie na mňa nešťastne.

„Tak to už bohužiaľ v živote býva. Zbohom Tibor. Raz sa stretneme v inom časopriestore a tam, možno...“

„Ale len možno, osud neoklameš, Sarah.“

3. kapitola

„Život človeka je taký, ako ho vytvárajú jeho myšlienky.“

Marcus Aurelius

Sarah

Zrazu máš pred sebou indivíduum, ktoré sa ťa snaží presvedčiť o opaku tvojich potrieb. Nie je to ani len na smiech. Chcem skapať a oni ma chcú nasilu udržať živú. Nedáva to zmysel. A ešte ten pocit, keď na teba pozrie a ty vieš, že ti vidí až do žalúdka, akoby som nemala žiadne tajomstvá, akoby vedel aj to, čo ja neviem.

Po prerevaných minútach v zákutí nemocnice horko-ťažko prichádzam na oddelenie. Sestrička mi najprv vynadá, ako svine do hranta, že mám šťastie, že pán doktor na mňa dohliadol. Napokon mi oznamuje, že ma premiestnili do VIP izby, a preto sa vyberám smerom k nej. V ruke držím mega Milku s orieškami a zostávam stáť medzi dvermi. Nad posteľou sa skláňa moja matka. Nevideli sme sa tri roky, čo je od svadby. Je celkom trápne, že práve ona rozhodovala o mojom živote, kým som bola mimo. Stále dokonale upravená, vlasy prefarbené na blond, učesané do jednoduchého drdola. Na sebe má ako zvyčajne oblečený kostým. Niektorí ľudia sa jednoducho nikdy nezmenia.

„Pošli ju preč, ublížila ti,“ zasa je tu Tibor, stojí na chodbe. Zvrtnem k nemu pohľad, ale neodpovedám. Nechcem riskovať. Už aj tak je problém, že je tu.

„Nepozeraj tak na mňa. Myslela si si, že si neoverím, či si prišla na oddelenie v poriadku? Mám ťa rád, ale to ty vieš, inak by som bol už preč. Však?“ usmieva sa na mňa tým typickým úškľabkom, ktorý ma vždy rozosmeje. Očami mu naznačujem, aby zmizol. Pristúpi ku mne, dá mi letmý bozk na čelo a odchádza.

Vykračujem potichu k matke.

„Načo si sem prišla?“ opýtam sa arogantne. Nenávidela Viktora, pretože ma „že vraj“ od nej odtrhol. Otec sa pre istotu zdekoval niekam do Anglicka do skladov, len aby mal od nej pokoj. Asi by som mu mala zavolať, ak sa mu vôbec niekedy dovolám. Od jeho odchodu som s ním nekomunikovala. Mám rodičov a zároveň ich nemám. Rodina zrejme nie je len o tom, komu sa narodíte, ale skôr o tom, ku komu patríte. Ja som patrila k Viktorovi. Bolí to, nejako nemôžem uveriť tomu, že už nežije. Ach áno, ak by žil, Tibor, by sa ku mne nepriblížil. V tomto smere má pravdu, Viktor ho vystrnadil z môjho života, pretože celé moje ja sa točilo len okolo Vika.

„Akože načo? Novinári ma bombardovali otázkami, musela som to začať riešiť. Zlato, dáš sa dokopy a prídeš späť ku mne. Predáš tvoj byt a budeme zasa spolu. Hovorila som ti, že mu nič pekné z očí nekuká a ty si sa musela za neho vydať. Vidíš, ako si teraz dopadla?“ rozpráva na mňa tým svojím povýšeneckým tónom. Nenávidím ju! Nenávidím. Čo vôbec nechápe, že mi tými slovami ubližuje? Okrem toho z jej tónu počujem až príliš výrazné nadšenie. Zavriem oči a zhlboka sa nadýchnem. Potrebujem nabrať silu, inak neovládnem svoj hnev a vlepím jednu aj jej.

„Daj mi kľúče od bytu!“ vyrieknem autoritatívne a ona sa konečne zháči. Načiahnem k nej ruku a čakám.

„To snáď nemyslíš vážne!“ dostáva zo seba akože zhrozene. Tá jej nechutná preafektovanosť. Ona bola jedným z dôvodov, prečo som kedysi začala písať, podľa nej trápne báchorky o láske. Ale v mojich knihách je toho viac. Keby si aspoň jednu prečítala, možno by zistila, že je poväčšine ústrednou negatívnou postavou v mojich príbehoch.

V sedemnástich mi skrsla v hlave myšlienka, že začnem písať. V škole to, ako vždy, bola totálna katastrofa. Nebola som ten typ, čo sa maľuje a štýlovo oblieka. Skôr som sedela nad knihami, no vedela som, čo je to mejkap, riasenka a ceruzka na oči. Šikana voči mojej osobe bola na dennom poriadku. Nevedela som prečo, až neskôr mi kamarátka povedala o incidente mojej matky s riaditeľom. Rozdávali si to na stole v jeho kancelárii a zabudli zamknúť dvere, preto im tam nechtiac vbehol jeden zo študentov. Všetko predo mnou zatajili. Nástupom do školy by sa nič v mojom živote nezmenilo. Nebyť jej, nikto ani nevie, že existujem. Taká historka sa zachová na škole dlhé roky. Boli to nepríjemné časy. Potom, čo mi povedali pravdu...

Nedalo mi to, a tak som zobrala malý zošiť a ponorila sa do svojho sveta. Tibor bol stále pri mne, pomáhal mi, učil ma a niekedy znášal aj moje veľmi zlé nálady. Matka nevedela o ničom. Iba raz, raz ma prichytila pri tom ako sa spolu rozprávame a pozrela na mňa takým nezvyčajným pohľadom vyjadrujúcim pohoršenie. To bolo prvý raz, čo som bola na seba hrdá.

„V poriadku, dám vymeniť zámky. Nemala si ani to najmenšie právo o mne rozprávať novinárom. Dúfam, že si si užila svojich päť minút slovenskej slávy. A teraz vypadni! Nechcem ťa už nikdy vidieť!“ precedím pomedzi zuby.

S otvorenými ústami mi podáva kľúče od nášho bytu a urazená odchádza preč.

Otrávená si sadám na posteľ a stretávam sa so sestričkiným chápavým pohľadom. Práve mi prišla dať nejaké lieky. Položím čokoládu na posteľ a mám chuť zdrhnúť. Musím sa ísť opýtať toho vyšinutého magora, či sú vôbec ochotní ma pustiť. Počkať, on je psychiater, musím ísť za tým dedom. Prudko sa postavím a dostavuje sa závrat. Okamžite si sadnem.

„Ste v poriadku, Sarah?“ priskočí ku mne sestra.

„Ale áno, mohli by ste mi zavolať lekára? Chcela by som ísť domov,“ poviem jej potichu.

O pár minút pri mne stojí doktor, ktorý ma prišiel pozrieť, keď som sa zobudila. Horibilne sa mi snaží vysvetľovať, že tu musím zostať. Musia mi urobiť testy a bla, bla, bla. Prečkávam jeho dvadsaťminútové rečnenie. Nakoniec sa vo dverách zjaví mariňák a ja znenazdajky precitám. Ten chlap... vyzerá ako lev, čo má chuť na srnu. Debil sa ešte vyškiera, tuším mu preventívne vrazím ešte jednu. Moje senzory zameriavajú jeho prílišný záujem o mňa. Neverím mu. Neviem, kto to je a napriek tomu mám tušenie, že ma akýmsi nedopatrením pozná.

„Tak kedy môžem odísť?“ opýtam sa starého lekára pred sebou. Priam celý očervenel. Zrejme som ho niečím naštvala. Nech nečakajú zázraky od vdovy.

„Práve som vám vysvetľoval...“

Neovládnem sa a skočím mu do reči: „Áno, áno, musíte mi urobiť testy, ale ja ich nechcem. Chcem ísť domov, chcem ísť na hrob svojho muža. Jeho rodina ho už určite pochovala. Ja musím ísť odtiaľto preč!“ vyprsknem a mariňák po mne nepriateľsky zazrie. Prekvapili ho moje nekoordinované pohyby, tak sorry, keď som pod stresom, nevyzerám ako dáma a občas mi preskočí.

Vtom sa pri dverách mojej izby objavujú dvaja páni s odznakmi. Obidvaja lekári družne odchádzajú a ja sa cítim akosi mimo. Chvíľu na mňa všetci pozerajú a potom sa zelení vyberú smerom ku mne. Zbystrujú mi všetky zmysly.

„Dobrý deň, sme z kriminálnej polície, toto je poručík Chlabanec a ja som major Wittler. Prišli sme sa s vami porozprávať o okolnostiach vraždy vášho manžela,“ rozpráva na mňa štyridsiatnik s vyholenou hlavou a miernymi kruhmi pod očami. Premeriavam si ho svojím arogantným, naštudovaným výrazom, ktorý ma naučila Lea Soranová. Vyložím si nohy na posteľ a konečne pociťujem úľavu. To potrvá, kým sa po tak dlhej dobe dám do formy.

Zamračím sa, pozriem na mariňáka stojaceho za otvorenými dvermi. Pozoruje ma. Niečo mi na tom celom nesedí. Očami mi naznačuje „DRŽ HUBU“. Nie! Ten môj šiesty „zmysel“.

„Nemám v záujme niečo vám hovoriť. Dnes som sa prebrala. Ledva žijem. Dozvedela som sa, že okrem manžela som prišla aj o dieťa,“ do očí sa mi tlačia slzy, ktoré sa snažím zahnať. Ja sa nesmiem rozrevať. Šibe mi? A prečo by mi šibalo? Nemám právo na plač? „Tak odo mňa teraz nič nechcite. Okrem toho, bez právnika nepoviem pol slova. Pokiaľ viem, mám na to právo. Niekto mi zabil rodinu, tak mi dajte, kurva, všetci pokoj!“ zvresknem. Prstami si zahrabnem do vlasov a ťahám si ich. Akoby som si ich chcela vytrhnúť.

V hlave sa mi vynárajú posledné chvíle strávené s manželom. Nechápem tomu. Prečo mám stále v mysli ten obraz, ako mi ho zabili? Všade samá krv, len krv, krv a krv. Tvár si vkladám do roztrasených dlaní. Neviem ako dlho takto som, pretože to jediné, čo počujem a vnímam, som ja. Môj nárek, taký strašne hrozivý nárek. Áno, počujem samu seba, ako vyslovene umieram zaživa. Tá diera po strate bolí. Čo mám robiť, aby to prestalo? Ako sa mám vyrovnať s faktom, že som na tomto posranom svete sama?

Zhrozene sa vystriem a vidím, ako okolo mňa behajú lekári. Mariňák sa mi snaží niečo pichnúť. Napriek všetkej ich snahe sa im vytrhávam. Používam už automaticky obranné hmaty. Čo? Čo sa to deje? Zdrhám im do výťahu. Mariňákovi sa podarí ma dobehnúť. Výťahové dvere sa zatvárajú a zisťujem, že krvácam. Šokovane pozriem na toho idiota, ktorý ma v sekunde drží v objatí.

„To zvládneš, Sarah, Viktor by to takto nechcel. Miloval ťa viac, než si dokážeš predstaviť.“

Po jeho slovách ostávam ako paralyzovaná. Spracovávam jeho vetu a až keď sa dostávame na prízemie, pozriem sa mu do očí.

„Odkiaľ poznáš Viktora? Odkiaľ?“ spúšťam ďalšiu lavínu plaču. Chcem umrieť, nechcem tu byť. Nič mi nezostalo. Rozsypal sa mi svet. Nie sú z neho ani črepiny.

Vytlačí ma z výťahu a stiahne na urgent, do prázdnej ošetrovne. Prizerá sa môjmu zúfalstvu, tým jeho nenávistným pohľadom. Znenazdajky sa mu hodím okolo krku. Prečo to robím? Ach! Mám nervy sama na seba. Som taká zmätená a zničená, že nedokážem triezvo uvažovať. Razom sedím na posteli. Zatiaľ čo ja si utieram slzy a sopeľ papierom, ktorý mi mariňák podal, on mi prelepuje ranku po vytrhnutej kanyle.

Sadne si vedľa mňa. „Viktor bol môj najlepší priateľ. Nikdy ti o mne nehovoril?“ nehovorí to práve s nadšením. Nikomu nedôveruj, nikomu nedôveruj...

„Ako sa voláš?“ pýtam sa umiernene a trochu detinsky.

„Oliver, zabudla si?“

No teda, nepamätám si, že by mi manžel niekedy spomínal nejakého Olivera. Všetko sa mi to zdá také dosť čudné. Musím sa dostať domov. Potrebujem...

„Vybav mi reverz. Nechcem tu byť.“

4. kapitola

„Prečo sa snažíš zapadnúť? Keď si sa narodil na to, aby si vyčnieval.“

Theodor Seuss Geisel

Oliver

Hentej to drbe na hlavu, ako inak si mám vysvetliť to šialené správanie? Prechádzam sa po chodbe psychiatrického oddelenia. Nechápem svoje rozhodnutie zamestnať sa tu. Rýchlo vchádzam do lekárskej izby. Na chodbu vyšla sestrička, čo sa do mňa buchla. Je to také priehľadné, až je to smiešne. Naozaj si myslí, že o tom neviem? Stačí, keď sa ku mne priblíži. Otravuje ma to, mám iné starosti, ako sa zaoberať nejakou sestričkou. Nie je bohvieako krásna, ale možno sa v posteli vie obracať. Sex. Potrebujem sex.

Prečo mi práve napadla hentá? Nechutné, že na to myslím. Teraz je vdova – a celkom chutná vdova. Čo po tom, Viktor ma už aj tak nemôže zlikvidovať. Niečo na nej musí byť, keď si ju tak rýchlo zobral. Mal by som konečne zistiť čo. Môže to brať ako splácanie dlhu, ktorý nie je malý, a ja sa nebudem musieť otravovať s Leticiou, ktorá by sem aj tak nikdy neprišla.

Hádžem sa do sedačky a neubránim sa nadšenému úsmevu. Vymyslel som si novú zábavku. Z vačku bieleho plášťa vyťahujem vyzváňajúci mobil. Ešte stále s úsmevom na tvári posúvam prst po dotykovej obrazovke môjho iPhonu.

„No čo je?“ to znelo až veľmi nadšene.

„Si veselý, to je dobre, pretože budeš musieť ísť na Viktorove dedičské konanie, ktoré sa koná o pár dní,“ rozpráva mi Boris.

„Viem,“ poviem tajomne, samozrejme, že on si to domyslí.

„Takže v tom máš prsty. Fotrík nebol príliš nadšený z tvojho nečakaného príchodu. Má sa vrátiť Havran,“ rozhovorí sa jeden z mojich top priateľov.

„Aj to viem, volal som s ňou, má to zostať v tajnosti, kým sa aj s Alexom nepresťahuje. Ako sa sedí Vedúcemu na novej stoličke?“

Vedúci je Borisov otec, momentálne nový krajský riaditeľ policajného zboru. Lady Red, alias Havran, sa dosť činila, aby ho tam dostala, aj to len preto, aby sa mohla ona sama vrátiť. Mám ju rád, ale je to šialená žena a osobne by som sa nechcel stať stredobodom jej smrtiaceho záujmu. Niekoľko rokov v utajení a práca pre Interpol ju dosť zmenili. Keď som sa dozvedel, že v tom všetkom bola zapojená aj Lea Soranová, bol som nadmieru zaskočený. Soranovci sú esá. Okrem toho si udržujeme s Lady Red celkom slušný vzťah, aj ten sexuálny. Jeden čas sme sa od seba nevedeli odtrhnúť.

„Kúpil si ten byt?“

„Jasné, Lukáš sa šúľal smiechom, keď som mu povedal, že bude mať prachy takmer zadarmo. Viktorova smrť nezasiahla len Sarah. Lea bola ako zúrivý pes, to nehovorím, ako besnil Lev. Možno neboli najlepšími priateľmi, ale sú odhodlaní pomôcť, tak to ber na vedomie. Idem si po svojom, keby niečo, volaj, musím skontrolovať podniky. A Oliver...“

„No?“

„Neublíž jej, Viktor ju skutočne miloval,“ jeho slová sú zvláštne.

„Tak ako ty tvojho Jara?“ pýtam sa uštipačne.

„Či ty schvaľuješ alebo neschvaľuješ môj vzťah s Jarom, mi je u prdele, ale Viktor ju naozaj miloval, takže veľmi opatrne s ňou zaobchádzaj. To dievča nemá ani šajn, čo všetko mal Viktor pod palcom.“

Chcem namietať, ale zložil mi. Bastard, čo tým akože myslel, že ju miloval? Viktor? Veď my ani nevieme, čo to slovo znamená. Moja dobrá nálada je fuč. On mi mieni radiť, ako sa k nej mám správať? Sám je ženatý, síce v rozvodovom konaní, ale je. A trtká s chlapom. Aj hentá ma vytáča do nepríčetnosti. Tri dni som ju presviedčal, aby išla na vyšetrenia. Samozrejme, že to muselo byť v rozmedzí mojich akože lekárskych vedomostí a schopností, ale aj tak som mal chuť vykrútiť jej krk. Nakoniec privolila, ale to jej rozhodnutie bolo divné. Jednu chvíľu akoby pozerala do prázdna a potom bojovala sama so sebou. Okrem toho stále by len skapínala. Rád by som jej s tým pomohol, tiež nie som práve nadšený z tejto situácie. My dvaja nie sme zrovna dobrá kombinácia na spoluprácu.

Niekto klope a vzápätí otvára dvere. Je to sestrička, tá staršia z chirurgie.

„Pán doktor, prepáčte, že vyrušujem, ale pani Sarah chce podpísať reverz!“ oznámi zúfalo.

„Idem tam!“ poviem otrávene. Spoločne so sestričkou kráčam k chirurgii. Vykračujem rovno do jej izby.

Postavím sa medzi dvere a pozorujem ju, ako si balí veci. Do otvoreného kufra šľahá veci jedna radosť, možno sa trochu vyzúri a bude v pohode. Na sebe má len podprsenku a nejaké staré tepláky. Až teraz si vlastne všímam tú jazvu, ktorá jej zostala potom, čo ju prepichol konár. Je dosť veľká, ale plastická operácia to urobí, ak sa dovtedy nezabije. Úprimne by mi tým urobila radosť, nanešťastie je to Viktorova žena, čo znamená, že ju potrebujem. Hororový sen je oproti tomuto brnkačka.

„Vysvetlíš mi, čo to robíš?“ pýtam sa prichádzajúc k nej.

„Odchádzam, domov, musím ísť skontrolovať Viktora. Je bezo mňa tak dlho, nevie si nič uvariť, to nehovorím o praní. Pako, ani ma neprišiel pozrieť, sľúbil mi to a vykašlal sa na mňa. Čo keď... čo keď ma začal nenávidieť, lebo som prišla o naše vytúžené bábätko? Bože!“ rýchlo si sadne na posteľ a dlane si priloží k čelu.

Snažím sa pochopiť jej trafené myšlienkové pochody.

„Viktor umrel a ty zostaneš v nemocnici, kým ťa nedám ako-tak dokopy. Nemôžem ťa nechať takto v byte samu,“ snažím sa rozprávať rozumne. Ale ona nepočúva, znova sa postaví a pokračuje v balení.

„Spravím mu bryndzové halušky, miluje ich, teda aspoň to hovorí.“

Zdrapnem ju za ramená a snažím sa jej vyčítať z očí, či jej totálne preskočilo. Vyhlásiť ju za nesvojprávnu nie je až taký zlý nápad. Prichádza tá otravná mladá sestrička.

„Sarah, počúvaš ma? Viktor umrel, nečaká na tvoje halušky, nepotrebuje ich. Ty potrebuješ pomoc,“ prestieram znepokojenie a mierne sa pousmejem.

„Vypadni!“ zvreskne hentá po sestričke. Nečakal som takú reakciu. Ešteže sa dievčatko vzďaľuje.

Opäť si sadá na posteľ a niečo si mrmle popod nos. Prisadnem si k nej a prehodím si ruku cez jej ramená.

„Sarah, spolu to zvládneme, sľubujem, že sa o teba postarám a pomôžem ti...“ mením rétoriku, ale prd mi to pomáha. Vôbec nevníma, to už ma vytáča do nepríčetnosti. Vždy, keď jej niečo poviem, nepočúva. Postavím sa a prakticky ju dvihnem od hnevu do vzduchu, nejaká je ľahká. Prudko ju postavím a ona precitá, aspoň čiastočne.

„Skonči s tým!“ zvresknem po nej a ona na mňa pozrie tým nevinným ženským pohľadom.

„Oliver, zober ma už domov.“

Nevidím iné východisko, ako jej urobiť po vôli. Prichádza čas, keď budem musieť oznámiť, že končím s prácou lekára.

„Dobre, kým vybavím všetky papiere, tak sa normálne pobaľ a nebuzeruj tu sestričky, akoby ti ublížili. Prídem tak do hodiny, posnaž sa byť medzitým normálna.“ Mohla by vyskočiť z okna.

Opúšťam ju so zmätenými pocitmi. Vôbec nie je vtipné, že som to práve ja, kto ju má na starosť. Viktorovi určite preplo, keď si ju bral. Nevidím v tom žiadny zmysel. Všetko tým len skomplikoval. Nehovorím, keby bola normálna, tak je dosť dobre pretiahnuteľná, ale takto si to teda neviem, alebo aj viem predstaviť. Mám rád šialený sex a s ňou to bude mať možno grády. Znova sa mi pozdvihla nálada.

„Pán doktor, ako sa máte?“ vchádzam do výťahu a spolu so mnou vysoká blondína, na menovke má MUDr., ale nie je na zahodenie.

„Podľa možností,“ odpovedám neutrálne.

„Vraj sa osobne poznáte so Sarah Sekerovou, je to pravda? Okrem toho je zvláštne, že ste sem nastúpili práve v ten istý deň, keď sa stala tá hrozná nehoda.“

Opriem hnedookú lekárku o stenu výťahu. Dávam si nohu medzi jej nohy, čím jej nedávam povolenie odísť, nakoľko sa otvárajú výťahové dvere. Namiesto toho stlačím najvyššie poschodie a stará pani, ktorá chce nastúpiť, má smolu.

„Potrebujeme sa porozprávať,“ je to drzé, ale je mi to jedno. Starká si počká. Lekárka, ako sa to volá? Pozriem na menovku. Alica, hm, dráždivé meno, ale nie až tak, aby som ju nevedel uzemniť. Konečne sú zatvorené dvere a výťah sa posúva hore.

„Máte príliš veľa otázok, dávajte si pozor, aby sa vám náhodou pri tom vašom Monkovskom bádaní nepošmykla noha. Bolo by hrozné, keby ste si ublížili. Neviem, či by som to rozdýchal, ale ani starostlivosť o vaše telo nie je zlá voľba. Mohli by z toho plynúť isté výhody, keby ste sa nemohli hýbať,“ viem, rozprávam hrubo, no dievča si musí samo zvážiť, či bude pchať nos do vecí, do ktorých jej nič nie je. Sme hore, lekárka na mňa šokovane pozerá a po mojom dovolení vychádza z výťahu. Kým stláčam prízemie a zavierajú sa dvere, som svedkom jej vystrašeného pohľadu.

Nemám rád, ak sa mi niekto mieša do súkromia. Hlavne, keď už nie je len moje. Tento stav ma zabije. Zahrabnem si do krátkych vlasov a premýšľam nad...

Viktor, čo som ti, sakra, urobil, že ma aj po smrti musíš trýzniť?

5. kapitola

„Šťastná rodina, nie je ničím iným, než predčasným nebom.“

George Bernard Shaw

Sarah

Tak akože chápeš? Prídeš o všetko a nejaký debil ťa chce silou mocou udržať pri živote, je to ako tragikomédia, ktorá nemá konca. Najúbohejšie je asi to, že ti ľudia ponúkajú pomoc, o ktorú absolútne nestojíš, dáš im to najavo a oni sa snažia ďalej. No a nakoniec z teba urobia kreténa, ktorý si neváži ich pomoci, pritom si ich o nič nežiadala a dokonca sa dokážu uraziť, to už je vrchol debilnosti.

Musela som byť v tej hroznej nemocnici ešte ďalšie tri dni.

„Sarah, počúvaj tých lekárov a daj sa dokopy. Nedovolím ti odísť, kým sa nepresvedčím, že si v poriadku,“ Tibino sedel pri mne na posteli.

Môj zrak spočinul na ňom, videla som v jeho očiach strach o mňa. Má vôbec právo na také niečo? „Dobre, zostanem tu, tie tri dni, ale potom odchádzam,“ povedala som. Tibor mi dal mľaskavý bozk na líce a pobral sa preč.

* * *

Konečne som doma. Teda nie doma, práve stojím pred dvermi do nášho bytu. Držím ten poondiaty kľúč a ruka sa nejako nechce pohnúť dopredu. Akoby som dostala kŕč a nechce sa uvoľniť. Pregĺgam naprázdno. Asi sa bojím vojsť dnu, určite je to v tom. Je to môj a Viktorov byt, mala by som ho predať a ísť bývať niekam do tramtárie.

„Takto sa otvárajú dvere,“ mariňák mi chytí ruku a vopchá kľúč do dverí. Trhnem sebou, ako keby ma niečo popálilo. A tento dement... ach, ako ma len rozčuľuje jeho prítomnosť.

Nasilu ma vtláča dnu a mám neutíchajúcu potrebu zabiť ho. Prekračujem prah a... čakám. Čakám na ten moment, keď vyjde môj manžel z kuchyne, oblečený v teplákoch, bez trička a so širokým úsmevom na perách. Čakám od neho tú trápnu vetu: „No ty teda vyzeráš, čo ti zas povedali vo vydavateľstve?“ Ale on nič. Nezažne svetlo a nepríde ma objať. Hypnotizujem bezdverový vchod do kuchyne. V hlave sa mi premietajú jeho úsmevy, keď sa snažil niečo mi uvariť. Mal taký ten typický úškľabok, pri ktorom som už automaticky vedela, že v kuchyni je výbuch. Nie je ľahké spomínať, ak viete, že človek, ktorý bol pre vás všetkým, je preč. Spomienky mi ubližujú, ale možno to je jediný spôsob, ako ho pri sebe udržať dlhšie, než je možné.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Predslov zúčastnenej

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola