Dario Correnti

Stesk po krvi

BRNO 2018

Copyright © 2017 Dario Correnti

First published in Italy by Giunti Editore in 2017

Translation © Helena Lergetporer, 2018

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2018 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7577-711-9 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7577-712-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7577-713-3 (Formát MobiPocket)

Obsah

První část

9. prosince

10. prosince

11. prosince

11. prosince

11. prosince

11. prosince

11. prosince

8. prosince 1870

11. prosince

11. prosince

12. prosince

12. prosince

13. prosince

13. prosince

27. srpna 1871

14. prosince

15. prosince

15. prosince

15. prosince

15. prosince

15. prosince

16. prosince

17. prosince

17. prosince

17. prosince

18. prosince

18. prosince

20. prosince

20. prosince

20. prosince

21. prosince

21. prosince

21. prosince

24. prosince

25. prosince

19. března — 9. dubna 1873

25. prosince

25. prosince

27. prosince

27. prosince

27. prosince

27. prosince

27. prosince

27. prosince

27. prosince

28. prosince

28. prosince

4. listopadu 1873

28. prosince

28. prosince

29. prosince

29. prosince

30. prosince

30. prosince

31. prosince

Druhá část

1. ledna

1. ledna

1. ledna

2. ledna

2. ledna

2. ledna

3. ledna

3. ledna

3. ledna

3. ledna

3. ledna

3. ledna

3. ledna

3. ledna

4. ledna

4. ledna

4. ledna

5. ledna

6. ledna

6. ledna

6. ledna

7. ledna

8. ledna

8. ledna

9. ledna

9. ledna

9. ledna

10. ledna

10. ledna

10. ledna

11. ledna

11. ledna

12. ledna

12. ledna

12. ledna

13. ledna

13. ledna

13. ledna

13. ledna

14. ledna

Třetí část

14. ledna

15. ledna

15. ledna

15. ledna

16. ledna

16. ledna

16. ledna

17. ledna

17. ledna

17. ledna

18. ledna

19. ledna

19. ledna

20. ledna

20. ledna

20. ledna

21. ledna

21. ledna

21. ledna

21. ledna

22. ledna

22. ledna

22. ledna

23. ledna

24. ledna

24. ledna

24. ledna

24. ledna

25. ledna

25. ledna

26. ledna

27. ledna

27. ledna

28. ledna

29. ledna

29. ledna

30. ledna

30. ledna

31. ledna

1. února

2. února

3. února

3. února

4. února

4. února

4. února

5. února

4. února

4. února

4. února

5. února

5. února

První část

9. prosince

„Chci nejmíň pět tisíc znaků,“ říká Besana a zapíná stěrače.

Mezitím si uvědomí, že to, co stéká po předním skle, není voda. Taky proto, že to vlastně vůbec nestéká, na okrajích už se utvořila bílá vrstva. Sníh mu ještě chyběl. Vyhodí blinkr a zařadí se do pravého pruhu, článek napíše v nějakém motorestu. Nemůže riskovat, že zůstane trčet na milánské magistrále zrovna dnes večer.

„Kurva, na mě se přece můžeš spolehnout,“ dodává, stále ještě nahlas. A dost dobře neví, jestli to tak procítěně pronesené „kurva“ patří náklaďáku, který mu vpředu právě vjel do cesty, nebo editorovi, protože ten se vždycky vykrucuje, jako kdyby za ten papír platil on.

Pak se spojení přeruší. Došla mu baterka. Už zase zapomněl nabíječku do auta doma.

Zaparkuje a potom vyběhne ven, zabouchne za sebou dveře. V mírném předklonu dorazí ke vchodu do motorestu, nad hlavou si drží batoh.

„Venku padaj trakaře, co?“ řekne holka sedící za kasou.

Nejmíň po deseti hodinách se mu konečně naskytne pohled na něco pěkného. Potřeboval to jako sůl.

Jde blíž, trochu se přitom pohupuje, jak má ve zvyku. Nikdy nedokázal chodit líp, vypadá jako opilec, dokonce i když je střízlivý.

„Necháte mě tady přespat?“ zeptá se a usměje se na ni. Ta holka se očividně nudí, tak proč si s ní nezalaškovat. Taky proto, že ji potřebuje požádat o laskavost: musí si nabít mobil, hned teď.

„Já tady v osm končím. Můžete to zkusit u kolegy,“ usměje se i ona, chytila se.

Opravdu, nejdřív mu podá dva balíčky cigaret a potom mu ještě pomůže vybrat obloženou housku.

„S bresaolou? Pro mě? Ale jděte. Já mám fakticky hlad, tady končí každá sranda,“ říká Besana a ukazuje na tu se slaninou a plísňovým sýrem. „A pro začátek ještě velký pivo.“

Nedokáže si vysvětlit, jak může mít takový hlad po tom hnusu, co viděl. Půlka novinářů kolem se z toho pozvracela, i když to bylo jenom na fotce.

Vybere si stolek vzadu, s výhledem na dálnici. Ke sněhu se mezitím přidala i tma: kdyby to místo nebylo tak neútulné, mohl by si dokonce představovat, že je v nějaké restauraci na pobřeží.

„Ohřeju to a pak vám to přinesu,“ zavolá na něj ta holka z obsluhy. Místnost je velká, ale úplně prázdná. Nikdo tam není a tak by si jeho nová kamarádka mohla na jeden večer zahrát na majitelku lokálu. Třeba je to její sen, kdoví.

V každém případě nadešla vhodná chvíle, aby ji poprosil o malou službičku ohledně mobilu.

„Díky, jste poklad. Když už jsem tady, udělala byste pro mě něco?“

Usměje se na něj, v ruce drží papírový tácek, na kterém přinesla housku.

„Bude stačit, když se mě nezeptáte, jestli tady můžete kouřit,“ odpovídá, když vidí, že před ním leží iPad a ze rtů mu visí vyhaslá cigareta.

Besana zavrtí hlavou a vysvětlí jí svůj problém. Nezapomene se přitom zmínit, že nutně musí zavolat šéfovi, protože dělá na strašně důležitém článku.

„Píšete o nějaký vraždě?“ Dívka strne, s jeho mobilem v ruce.

„To je hrůza,“ dodá.

Besana vlídně pokyne bradou na znamení, že je ochoten leccos prozradit pod podmínkou, že pohne zadkem a poběží hledat zástrčku.

„Aha, jasně, promiňte,“ řekne servírka. A poslušně se rozběhne na místo určení.

Za minutu se vrací s pivem na účet podniku. Výčep stejně nikdo nekontroluje. Taky už nedokáže myslet na nic jiného než na neznámého pachatele, který jí vyvstal před očima. Něco za něco.

„Hodná,“ poznamená Besana. „Přesně to jsem potřeboval. Jak jste uhodla, že takhle se mi píše líp?“

Ona — bystrá, to se musí nechat — se spokojeně usměje a přisedne si k němu. Vtom ale zazvoní mobil.

Besana vyskočí a běží to vzít za kasu. Dalo by se diskutovat o tom, jestli tam má vůbec co dělat, ale na omluvu na ni jenom mrkne. Stejně už stojí vedle něj, aby mohla poslouchat. Baví ji to o to víc, že jde o hovor s jeho šéfem.

„Pět tisíc, níž nejdu,“ říká Besana. „Tuhle práci dělám už třicet let a nikdy jsem nic podobnýho neviděl. Kriminálka si myslí, že to byli satanisti, jen tak pro informaci. Mám vybitej mobil, takže stručně: vykuchali jí vnitřnosti a o pár set metrů dál se našel kus lejtka. Šest tisíc, super. Ale musím to napsat na odpočívadle, takže mi nechte vydání otevřený co nejdýl. Já vím, že to není problém, já vím.“

Servírka na něj fascinovaně zírá a je odhodlaná čepovat mu pivo zdarma celý večer. Stejně není pravda, že ji v osm někdo vystřídá.

10. prosince

O den později vládne v redakci poněkud špatná nálada. Ředitel si ještě před odchodem na poradu vylévá hněv na editorovi zpravodajské sekce, že tak senzační případ svěřil „tomu prudilovi Besanovi“, který se už nemůže dočkat předčasného důchodu, a ne Lucovi Milesimu, nové reportérské hvězdě.

„Milesi byl včera v Římě kvůli vystoupení v televizi,“ odpovídá editor, „musel jsem tam někoho poslat.“

„Jenže teď už se ho nezbavíme,“ naštvaně ho zpraží ředitel. „Přece víš, jakej to je paličák. Bude tvrdit, že teď už je to jeho případ.“

Kolem jedné, po poradě, musí editor řešit další nepříjemnost. Když se vrací ke svému stolu, čeká tam na něj Ilaria Piattiová. Někdo jí dřív nebo později bude muset oznámit, že na místo v redakci nemá šanci. Doba je zlá, propouštění, hádky s odbory, praxi absolvovala ve špatnou dobu, chudák holka.

Pozdraví a přeměří si ji očima. Je fakt, že si to sama dělá ještě horší. Vždycky když přijde do redakce, vypadá jako strašidlo, a dneska je navíc celá zmáčená. Dobře, venku padají trakaře, ale stačil by deštník. Jenže ona si radši vezme nepromokavý plášť a rybářské holínky, jako by redakce byla nějaká řeka, kterou musí přebrodit.

„Ahoj, Roberto, máš chvilku?“

„Dneska je děsnej den. Mám trochu naspěch.“

„Ne, no, já…“

Editor na okamžik zavře oči. Ne, prosím tě, neptej se mě, jak to s tebou vypadá do budoucna. Neptej se mě na to teď.

„No, já bych… já bych potřebovala mluvit s Besanou. Četla jsem ten jeho článek, víš… a měla bych takovou stopu.“

„Stopu? Ty?“

Piattiová zalapá po dechu. Chudinka, stačí jen málo a už je na nervy. Je fakt, že celá ta záležitost je trochu směšná. Šest měsíců měla tady v novinách na starosti dopravní nehody. Vrchol zábavy. Jinak popisky k fotkám a medailonky nebo informační okénka.

„Ne, jako že… No, myslím, že by mohlo jít… Zkrátka, pospojovala jsem si věci dohromady, takže…“

„Takže?“

Ta je ale pomalá, tahle Piattiová. Hlavně když má člověk naspěch. Je trochu neurotická, slova z ní lezou jako z chlupaté deky. Není schopná něco normálně navrhnout ve dvou vteřinách. Rychlý, přímočarý, jednoduchý návrh. Ne. To si myslí, že má před sebou nějakýho psychoanalytika?

„Tak-že,“ blekotá a je čím dál vyděšenější, „tak-že… zkrátka si myslím, že by mohlo jít o sériového vraha.“

Editor vyprskne smíchy. Tohle je opravdu moc. To stačí, už si nemůže dovolit dál ztrácet čas.

„To vykládej Besanovi,“ odpoví jí.

„No právě,“ říká ona. „Nemáš na něj náhodou číslo na mobil?“

Deset minut na to, aby požádala o Besanovo číslo? Ten se jí stejně vysměje do ksichtu. A navíc, když někdo takový nedostane stálé místo, strašně si to bere.

„Dá ti ho redakční sekretářka.“

„Dobře. Děkuju, děkuju.“

Děkuju za co? Snad si nemyslí, že ji někdo nechá o téhle vraždě napsat třeba jen řádek. Ale hlavně že vypadne. Pokud možno hned.

11. prosince

I když sněží, Besana už je zase v autě. Musí se za každou cenu vrátit do Bottanuca, aby si ještě jednou promluvil s vyšetřovateli. Televizní stanice už se můžou přetrhout a Milesi dělá všechno pro to, aby mu ten případ vyfouknul. Ale ten je můj, je mi líto. Třeba i poslední, ale můj.

Zazvoní mobil, je to neznámé číslo a Besana se podezřívavě zadívá na displej.

„No?“

„Dobrý večer, pane doktore, promiňte, jestli vás ruším, to jsem já, Ilaria. Ilaria Piattiová.“

„Ještě je den,“ odsekne Marco.

„Ach, ano. Jistě, promiňte. Dobrý den.“

Pijavice, v redakci jí tak říkají všichni. Tedy ti, kteří jí nějak říkají, ostatním nestojí ani za zmínku. A opravdu je to pijavice se vším všudy. A co chce od něj?

„No prosím.“

„Víte, já bych chtěla… chtěla bych s vámi mluvit.“

„No prosím,“ opakuje.

Bavit se s ní je strašná otrava, nikdy se neumí vymáčknout.

„Je to na dlouho, mohli bychom zajít někam na kafe?“

„Nemůžu, jedu na Bergamo. Ale poslouchám vás. Stručně, prosím vás. Řídím. Řekněme, že na to máte padesát znaků. S mezerama.“

„Dobře… takže… myslím, že ten neznámý pachatel je masový vrah,“ vychrlí všechno jedním dechem.

Besana vyprskne smíchy. „Odhadem bylo těch znaků šedesát nebo sedmdesát. To jste mohla klidně vynechat to dobře a takže. Chcete se tohle řemeslo naučit, nebo ne?“

„Jistě, jistě. Děkuju.“

Ticho. Piattiová zřejmě čeká na odpověď.

„A proč si myslíte, že je to sériovej vrah? Kvůli tomu zrasovanýmu tělu? Kriminálka prozatím podezřívá satanisty. Právě kvůli tomu svinstvu s vnitřnostma a lejtku, který skončilo někde v lese. Ale je ještě moc brzo, aby se dalo cokoli říct.“

„Já vím, já vím, ale…“ naléhá ona, „místo činu mi připomíná…“

„Piattiová, opravdu mě těší, že jste se pro ten případ tak nadchla, ale nedíváme se spolu na další díl Myšlenek zločince,“ utne ji okamžitě Besana. Dobře, je to dvacetiletá nezaměstnaná, kterou už brzo vyrazí, ale ne její vinou. A pokud jde o tohle, zanedlouho vyrazí i jeho.

„Nenašli tam náhodou jehly?“

Besana prudce zabrzdí. Nějakej idiot v džípu ho zrovna předjel zprava a nepoužil směrovku.

„Jehly? O tom nic nevím,“ odpoví.

„Měla v puse nacpanou hlínu?“

„Myslím, že ne,“ odpoví Besana.

„Škoda,“ řekne Piattiová, „protože jinak by se to naprosto shodovalo. Dokonce i datum: osmého prosince.“

„Shodovalo s čím?“ zaujme Besanu.

„S jinou vraždou,“ odpovídá Piattiová konečně stručně.

„A s jakou?“

„S jedním případem z devatenáctého století,“ zašeptá ona.

Besana kroutí hlavou. Ta dokonce vyhrabe i nějakej případ z devatenáctýho století. To chce opravdu trpělivost.

„Dobře, Piattiová, mockrát děkuju za pokec. Ale teď už musím opravdu končit. Musím zastavit a natankovat. Přeju vám ve všem hodně štěstí.“

„Děkuju. No, doufejme,“ odpoví mírně.

Besana sjíždí z dálnice a usmívá se, i on doufá: doufá, že ve známém motorestu bude zase jeho oblíbená servírka. Kdoví.

11. prosince

Ještě než se vydá na policii v Bergamu, musí se stavit v Bonate Sotto. Zaskočí za Rosou, sestrou své ženy. Ne že by k ní nějak zvlášť přilnul, ale její manžel pracuje u kriminálky. Giorgio je šikovný, mohl by mu pomoct.

Pokaždé když projíždí určitými místy, svírá se mu srdce. Připadá mu to tady tak stísněné. Ještě než se na něj Marina vykašlala, pořád se s ní kvůli tomu hádal. Ona nechtěla bydlet v Miláně a on si odmítal zařídit život v patrové vilce se zahradou. Marina se nakonec v Miláně měla až moc dobře. Kdyby ji poslechl a přestěhovali se na ten rozlehlý venkov, který se rozprostírá přes celou Lombardii, možná by se nezamilovala do mladého bankéře. S kterým si teď aspoň to město opravdu užije, řekla mu, ne jako s ním, když je věčně v práci.

Poznat, která z dvaceti naprosto stejných vilek patří Rose, je výkon. Možná by jí měl radši brnknout.

„Jé, Marco! Co děláš před naším barákem? Vidím tě z okna.“

„Fakt? A já myslel, že jsem si splet ulici. Pozveš mě na kafe?“

Besana zaparkuje. Zase začalo sněžit, takže rychle proběhne brankou. Zadupe na rohožce s nápisem Welcome.

Rosa ho obejme a rozcuchá mu vlasy, aby mu z nich otřepala pár sněhových vloček.

„To je překvapení! Jsi tu kvůli vraždě tý Rumunky?“

„Uhodlas.“

„Tak pojď, pojď. Jen pojď dál. Kevin je ještě ve škole. Měls vůbec něco k obědu?“

Besana vrtí hlavou. Od té doby, co žije sám, si k večeři často ohřeje balení mražených těstovin s houbami nebo ďábelského kuřete. Zabere mu to deset minut. Při představě domácí stravy se skoro dojme.

„Já taky ne. Hele, udělám ti špagety s tím, co se tu najde.“

„Díky.“

Jeho bývalá švagrová má hezkou tvář, je hodně podobná Marině, ale rozrostla se do obrovských rozměrů. Teď už žije jen pro jídlo. Jediné, o čem se s manželem baví, jsou restaurace, které by mohli vyzkoušet. Víkendové návštěvy u nich odjakživa nenáviděl, po návratu měl vždycky o dvě kila víc.

„Co třeba carbonara?“

„Paráda,“ odpoví Besana a prochází se po obývacím pokoji, zařízeném v etno stylu. Jako by ta zkurvená vilka na bergamském venkově byla nějaké koloniální sídlo na Bali nebo v Malindi.

„Minulou neděli jsem se viděla s tvým synem,“ sdělí mu a zamíří do kuchyně.

„Ty se máš,“ odpoví Besana.

„Nemluv tak.“ Rosa mezitím rychle prostírá stůl, podložky jsou ještě špinavé od snídaně: v jednom rohu je přilepený cornflake a uprostřed zaschlá skvrna od marmelády.

„Marina si pořád něco vymejšlí, abych se s ním nemoh vidět,“ říká Besana.

„To není pravda, ona za to nemůže.“ Rosa naleje olej do pánve a chystá se opéct slaninu. „Jacopo už je prostě velkej a o víkendu je radši s kamarádama. Je mu sedmnáct, to je nor-mální.“

„Asi jo,“ odpoví Besana a otevře ledničku, jako by byl u sebe doma.

„Hledáš pivo? Je dole, v klubovně.“

Besana nenávidí klubovny, ale pro vychlazené pivo je ochoten udělat cokoli.

„Zrovna mi volal Giorgio, přijde domů na oběd. Rád tě uvidí.“

Besana se rozzáří. Perfektní. Nemusí se o nic prosit. Dokonce může předstírat, že se opravdu stavil jen tak na kus řeči, téma hovoru stejně vyplyne samo od sebe. Je tady koneckonců kvůli tomu. Giorgio se ho určitě bude ptát, na čem právě dělá.

„Na carbonaru jsem měl fakt chuť,“ řekne.

„A já si s tebou zase chtěla popovídat,“ odpoví Rosa a otočí se k němu. „Ty se ani neozveš.“

„Pracuju,“ zabrblá Besana.

„Já vím, já vím. Ale chtěla jsem ti volat. Víš, Marina mi dělá trochu starosti. Přijde mi, že s tím svým není moc šťastná.“

Besana pokrčí rameny.

„Proč se s ní nesejdeš? Něco si vymysli, co já vím, třeba kvůli Jacopovým prázdninám.“

Besana zavrtí hlavou, moc se mu o tom nechce mluvit.

„Už si spolu píšeme jen esemesky,“ odpoví.

11. prosince

Giorgio dorazí celý zpocený, těžce oddechuje. Musel pomoct jednomu důchodci nasadit řetězy. Blokoval silnici, auto mu sklouzlo doprostřed a zastavilo se napříč.

„Venku je pěknej chaos. Jako kdyby ještě nevymysleli zimní gumy.“ Poplácá Besanu po rameni. „Tak co, starouši, nepřivez jsi nám tochu sluníčka? Co?“

Rosa je svým obvyklým veselým tónem — má dobráckou povahu, aspoň ona, pomyslí si Besana, ne jako její sestra — vyzve, aby se posadili.

„Špagety jsou hotový a teď chci vědět všechno o tý vraždě,“ řekne.

Besana se spokojeně usměje. Úvod může vynechat, má kliku.

„Zeptej se svýho muže, ten je určitě informovanější než já,“ odpoví.

Giorgio mluví s plnou pusou. Má spoustu dobrých vlastností, ale vychování mezi ně nepatří.

„Je to šílený. Takový zdánlivě klidný místo a přitom se tu každej měsíc mordujou lidi. A koho nenajdou jako mrtvolu, ten prostě zmizí. Jenže tohle šokovalo fakt všechny. Chudák holka. Ten, co jí to udělal, je hotový zvíře.“

Rosa je jako na trní, chce vědět víc.

„Víš nějaký podrobnosti?“

Její muž vytírá talíř kouskem chleba a vrtí hlavou.

„Nechceš nejdřív radši dojíst?“

Naznačí, že ne, je až moc zvědavá.

„No tak jo: rozpárali jí břicho jako na zabijačce a vyndali jí vnitřnosti. Jenže vzhledem k tomu, že to nebylo prase, ale hezká dvaadvacetiletá holka se vším na svým místě, tak jí pro jistotu vyřízli taky genitálie.“

„Proč mluvíš v množným čísle?“ přeruší ho Besana.

„Protože takovejhle masakr vypadá na nějakou satanistickou sektu.“

„Jo, říkali mi to a taky jsem to tak napsal,“ potvrzuje Besana.

„Ale to není všechno,“ dodá zamyšleně Giorgio.

„Co tím myslíš?“

„Tím myslím kanibalismus. Někdo se do ní taky zakous.“

„Ježíšikriste!“ vykřikne Rosa a zakryje si ústa rukou.

Besanu to moc zajímá. To s tím kousnutím například nevěděl.

„Skupinovej kanibalismus? Chceš mi říct, že má na sobě DNA toho, kdo ji ochutnával?“

„Prdlajs ochutnával. Ať už to byl kdokoli, sežral jí kus nohy,“ odpoví Giorgio. „V každým případě teď pracujem právě na tomhle.“

„Stejně je to divný,“ přemýšlí Besana. „Nějaká sekta by si dávala větší pozor, nenechala by po sobě tak jasný stopy. Jsou trochu neopatrný, nezdá se ti?“

Giorgio si nabere na talíř další porci.

„Je to sekta, určitě. Už kvůli tomu, že se poblíž na jednom kameni našly jehly, který přece musej něco znamenat.“

Besanu zamrazí: „Jehly?“

„Jo, deset jehel. Rozloženejch na šutru. Musí to bejt nějakej rituál.“

„Bylo tam ještě něco divnýho?“

„Jo, měla pusu plnou hlíny.“

Besana vyskočí od stolu.

„Sorry, musím si nutně zavolat.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

První část

9. prosince

10. prosince

11. prosince

11. prosince

11. prosince

Druhá část

Třetí část