Vlastimil Vondruška

Epištoly o elitách a lidu

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2018

© Alena Vondrušková, 2018

foto na obálce © Karel Šanda, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8531-0 (epub)

ISBN 978-80-243-8532-7 (mobi)

Nejvzácnější odvaha je odvaha myslet.

Anatole France

francouzský spisovatel

2. poloviny 19. a začátku 20. století

ÚVOD

Místo úvodu krátké objasnění, co titul knihy znamená, abych se vyhnul kritikům, kteří obvykle vědí nejlépe, co vlastně chtěl autor názvem díla vyjádřit a jak to myslel.

Epištola – literární sdělení, které formou dopisu pojednávalo o obecných či konkrétních věroučných, liturgických, morálních či filozofických otázkách života křesťanů. Podnětem k sepsání takového listu bývaly obvykle autorovy osobní zkušenosti či pochybnosti o správnosti konání církevní obce, jíž svůj dopis adresoval.

Elita – úzká skupina lidí, která díky svému mocenskému postavení určuje běh života lidu, svým vzděláním mu přináší nové poznání světa a díky talentu ho baví a těší. Za to požívá jisté úcty a lid ji živí svou prací.

Lid – ti ostatní, jejichž běh života je určován vládci. Dostává se mu poznání z úst učenců a těší ho tvorba talentovaných umělců. Pokud však elity vnucují lidu postoje, poznání a zábavu, s nimiž bytostně nesouhlasí, nerozumí jim a nemíní je přijmout za své, reptá. V takových dobách pak vycházejí knihy podobné této.

DÍL I. - POJEM ELITA

PŘIROZENÁ DĚLBA ROLÍ

Člověk je bytost společenská, „homo socius“. Kromě toho, že jí, tráví a uspokojuje tělesné pudy, potřebuje mít společnost. Potřebuje hovořit, mít své místo ve světě a také respektovat určité normy. Jeho jednání je tedy vždycky více či méně determinováno společností, v níž žije.

Tendence dělit stádo na vůdce a podřízené je zřejmá u většiny živočichů, kteří žijí v přírodě podle různých, i když ve své podstatě nesmírně jednoduchých sociálních modelů. Tento jev je zřejmý a dobře popsaný. Stejná tendence, tedy dělit „stádo“ na skupiny, je od nejstarších časů běžná i v lidské společnosti. S tím, jak se proměňoval způsob obživy a organizace společnosti, vytvářely se různé mechanismy pro fungování skupin i jedinců. I když se jejich podoba v běhu času měnila, základní model zůstal stejný. Jedni jsou nahoře a druzí dole.

V každé společenské skupině, ať je jí kmen, stát, obec, spolek nebo rodina, existovala vždy dělba rolí, jejichž prostřednictvím se přenáší odpovědnost a s ní spojená rozhodovací moc do rukou jednoho nebo několika členů skupiny.

TROCHA NEZÁŽIVNÉ TEORIE

Zatímco historické vědy se zabývají konkrétními projevy uplatňování moci, sociologie a kulturní antropologie hledají obecné a obvykle nadčasové principy chování společenských skupin a vliv těchto principů na role jedinců.

Dovolte mi jedno obrazné srovnání. To, co popisuje sociologie, je cosi jako vězeňská koule, která nám nedovolí vyjít ven z cely, v níž žijeme. Kromě toho máme na sobě svěrací kazajku, která vyjadřuje postoje analyzované kulturní antropologií, a tato kazajka nám v naší vězeňské cele dovolí dělat jen určité pohyby, pustí nás jen někam. A i když je v cele dostatek místa, některá jsou nám prostě nedostupná a všechny pohyby děláme jen proto, že nám to svěrací kazajka umožňuje, ba dokonce nás k tomu nutí. Nu a historie pak popisuje krok za krokem, co v té cele děláme, kdy otevřeme oči, co řekneme, kam si sedneme, co sníme a s kým se kamarádíme, aniž by hlouběji analyzovala myšlenky a pohyby všech vězňů, kteří žijí ve stejné cele a mají stejnou svěrací kazajku.

Pohled historických věd na lidské dějiny je tedy časový, poskládaný z dílčích a na první pohled zřejmých událostí. Analýza se zaměřuje na hledání objektivních politických a hospodářských příčin, anebo příčin subjektivních jako je rodová politika, náboženství, třídní ideologie apod. Vědy sociologicky orientované studují lidské dějiny nadčasově, nezabývají se konkrétními událostmi, ale společenskými principy, které tyto události ovlivňují a vytvářejí.

K pochopení lidských dějin jsou důležité oba pohledy a je velikou chybou, pokud se tenhle fakt nerespektuje. Nejde jen o metody uplatňované ve vědecké práci, ale obecně ve veškerém našem myšlení, v pohledu na svět, který nás obklopuje, ať jsme učenci nebo laici. Sledovat fakta, ale současně chápat jisté obecné zákonitosti, toť nelehký úkol.

Bez nadhledu nelze fakta seriózně analyzovat, neboť pak nám uniká jejich obecný smysl. V takovém případě se při hodnocení nadřazují dojmy, sympatie a emoce nad racionalitou. Události, které kolem nás pádí jako splašené stádo koní, nemůžeme objektivně hodnotit, vytrhneme-li je z kontextu lidských dějin.

Umění je stromem života. Věda, to je strom smrti.

William Blake anglický básník a malíř

2. poloviny 18. a 1. čtvrtiny 19. století

Nestačí se na stádo podívat a konstatovat, hle, to jsou koně. Jak pěkně vypadají a měli bychom je chránit. Ale je třeba se zamyslet spíše nad tím, kam vlastně běží a proč. A co to může znamenat pro nás, zda nás to něčím obohatí nebo nás to naopak ohrožuje.

Často se totiž necháváme zahltit pouhými vjemy, aniž bychom si uvědomovali, že se může jednat o záležitost marginální. Obraz toho, co zahlédneme, je většinou jen detail společenského procesu, který má své časové zákonitosti a jehož smysl není v krátkodobém časovém horizontu zřejmý. Mnohé postoje a události, které se nám zdají dobré nebo špatné, proto hodnotíme jen díky ideologii, médiím či svým osobním zkušenostem, ale realita může být za čas úplně jiná. To, co se zdá jako požehnání, může vést ke katastrofě, události zdánlivě nedůvěryhodné mohu naopak vést k pokroku.

Společnost se řídí sice složitými, ale přesto reálně existujícími zákonitostmi. Ty platí pro každého, pro vládce a prostý lid, stejně jako pro elity a pseudoelity. A světe div se, platí i pro novináře, komentátory, aktivisty a dokonce i pro autory knih.

ELITY A PSEUDOELITY

Pojem elita se dá chápat různými způsoby. V obecném povědomí se za elity považují skupiny, které mají výsadní postavení, dané zvláštními privilegii, majetkem, vlivem či schopnostmi. Vymezení elit není stanoveno zákonem a není oficiální součástí politického či společenského systému, je subjektivní a je dáno tím, co která společnost za elitu považuje, případně kam řadí člověk sám sebe. Někdy se slovo elita používá jako označení nejlepších jedinců v nějakém oboru činnosti, obvykle v takovém, kde je úspěch objektivně měřitelný (elitní skupina sportovců), či tam, kde se tohle označení používá tradičně (elitní vojenské jednotky).

Obecně platí, že příslušnost k elitám přináší těmto lidem respekt a prestiž, které mají reálný dopad v autoritě a úctě, ale dává jim také faktické či morální právo vládnout či soudit jednání jiných. Současně však tato role vystavuje příslušníky elity kritice a někdy závisti. Tím je také dáno, že se k ní někteří raději nechtějí hlásit.

Co je od počátku špatné, to nemůže být dobré.

Marcus Tullius Cicero

římský politik a rétor 1. století př. n. l.

Naopak existují lidé, které okolí za elitu nepovažuje, ale oni sami se chovají, jako by k ní patřili. Často to dělají z hlouposti, namyšlenosti, ale někdy také proto, že je to pro jejich práci či uspokojení výhodné. Pro takové jedince se vžil pojem pseudoelity.

Fenomén elit se dá vystopovat v různých oblastech života, ale rozhodně nejviditelnější je na veřejném poli – v politice, umění, vědě a médiích. To je totiž vděčné prostředí pro ty, kteří se chtějí jako elity chovat. Podle rozsáhlého výzkumu z konce minulého století byli u nás za elity považováni v podstatě všichni, kteří měli nějaké významnější posty v politickém životě, dále vedoucí pracovníci velkých podniků, odboroví předáci, primátoři, rektoři a děkani vysokých škol, vysoce postavení vojáci a policisté, významní učenci, špičkoví sportovci a umělci a rovněž vydavatelé a šéfredaktoři hlavních tištěných médií, rozhlasových stanic a televizí.

VŮDCOVÉ A PODŘÍZENÍ

Pojem vůdce prosím v následujícím textu neberte tak, jak ho vnímali naši rodiče v časech nacismu (tehdy to byl ovšem Vůdce s velkým V). V sociologii je to termín, kterým se označuje vůdčí role jedince v určité skupině. Máme tedy vůdce a podřízené, a ti se v různých situacích rozhodují a chovají různě. Ale pokud se podíváme na lidské dějiny, tenhle mechanismus funguje bez podstatných změn od chvíle, kdy se do čela postavil nejsilnější neandrtálec.

Všechny teorie, spojené s rozdělením moci ve společnosti a s dělbou bohatství, se musely vypořádat s faktem existence elit, ať již je nazývaly jakkoli. Vůbec prvním, kdo se touto otázkou reálně zabýval, byl Platón, když rozebíral své pojetí spravedlnosti ve společnosti a ve státě. V jeho Ústavě se poprvé objevuje představa Utopie, ideálního modelu uspořádání společnosti, v níž je vliv elit podstatným způsobem omezen. Na něj později navazovala díla renesančních utopistů (Thomas More, Tommaso Campanella, Francis Bacon), socialistických utopistů 19. století (Robert Owen, François Marie Charles Fourier, Henri de Saint-Simon) a svým způsobem i Karel Marx a Vladimír Iljič Lenin teorií o komunistické beztřídní společnosti. A mnohé z toho lze sledovat i v současném neomarxismu, plédujícím pro „nového člověka“ a nivelizaci lidstva.

TEORIE SKUPIN A ROLÍ

Jedna věc jsou ovšem představy o sociální a majetkové spravedlnosti a o beztřídní společnosti a druhá je realita, která nás obklopuje. Ve vědeckém pojetí se vždycky vycházelo z reálné diverzifikace a v důsledku toho z nerovnosti moci a majetku. Jedním z klasiků, kteří definovali teorii rolí v rámci společenských skupin, byl v první polovině minulého století skotský sociolog Robert Morrison MacIver, který ovšem většinu svého vědeckého života strávil v Kanadě a USA. I když od té doby sociologie a sociální psychologie významně pokročily, nic převratného už v pojmové rovině nepřinesly. Model skupin a rolí je stále kostrou většiny sociologických analýz.

Základním stavebním kamenem společnosti je skupina. Podle definice to jsou dva a více jedinců (horní hranice není nijak omezena), mezi nimiž existuje společenský vztah, vstupují tedy do vzájemného kontaktu a svou činností jsou na sebe vázáni. Pro rozhodování ve skupině pak existují čtyři základní situace, které se dají v různých modifikacích doložit od nejstarších časů existence lidstva. MacIver je definoval podle způsobu, jakým spolu vůdce a podřízený komunikují.

Člověk je tím, co sám ze sebe udělá.

Jean-Paul Sartre

francouzský filozof a spisovatel 20. století

První situaci označuje jako „pozici moci“. Jde o vztah naprosté podřízenosti, v níž podřízený nemá žádný podíl na rozhodování vůdce, jeho role je pasivní a musí příkaz bez možnosti korekce splnit. V teoretické rovině jde o praxi ve vojenství (velitel dává příkaz vojákům), v patriarchální rodině (otec řídí manželku a děti), v náboženském životě (sekty a církve, vyžadující naprostou poslušnost svých členů) a v některých historických politických uskupeních (slovo středověkého panovníka bylo zákonem a za neuposlechnutí hrozil trest smrti, závěry sjezdu strany bylo nutno splnit, ať už měly smysl nebo ne, a ten, kdo je nesplnil, byl vyloučen nebo potrestán).

Druhou situaci definuje MacIver jako „kompromis“. Jednání je založeno na vzájemné dohodě zúčastněných stran, přičemž výsledek není absolutním uplatněním názoru jedné strany proti druhé, ale obě musí ustoupit a dosáhnout dohody, která není sice ideální, ale přijatelná pro obě. Tento model se uplatňuje především v diplomacii, nejen té mezinárodní, ale i ve vnitřním politickém životě při koaliční spolupráci v parlamentu. Dále se praktikuje v menších skupinách, např. v rodině nebo v činnosti spolků.

Třetí situace je modelem založeným na „hlasování“. Ve skupině existuje několik protichůdných názorů, ale protože dohoda není možná a názory samy vylučují kompromis, členové z nich vybírají jeden, který bude závazný. Vůdce pak dostává pověření, aby prosadil vítězný názor, a podřízení mají povinnost podrobit se výsledkům hlasování. Na tomto principu je založena politická demokracie, i když s určitými výjimkami a vadami na kráse. Záleží totiž na tom, jak je hlasování organizováno, kdo má k němu přístup a zda mají hlasy všech členů skupiny stejnou platnost. Jinak tedy vypadalo hlasování ve stavovském systému renesančních Čech, jinak v rakouských zemských volbách v 19. století (v době systému hlasování podle pěti nestejně vlivných kurií) a jinak později po zavedení všeobecného a rovného volebního práva. Jinak vypadalo hlasování za socialismu, kdy existovala jednotná kandidátka Národní fronty, a jinak dnes, kdy nám jde často hlava kolem z množství subjektů, které do voleb vstupují.

Čtvrtý model označuje MacIver jako „integraci“. Vzniká tak, že se v rámci skupiny vypracuje z protichůdných návrhů stanovisko, které dobrovolně přijmou všichni, i když nevyjadřuje beze zbytku jejich výchozí pozice. Respektují ho však proto, že jde o stanovisko racionální a akceptovatelné. Přijetí je dobrovolné, nikoli vynucené mocí, sankcemi či volbou (kdy se menšina musí podřídit většině). Na těchto principech fungoval od středověku svět vědy (prostřednictvím disputací se formulovaly učenecké závěry). Na stejných zásadách by měla teoreticky fungovat i Evropská unie, jak se slibovalo při jejím založení a v době našeho vstupu. V praxi se však u citlivých otázek nepodařilo tuto metodu uvést v život (např. prosazení kvót pro přijímání migrantů).

Tyto čtyři základní mechanismy dávají vůdcům v konkrétních situacích různé role. Současně jim určují pravomoci k prosazení určitého záměru. Zatímco v případě uplatnění moci je situace pro vůdce jednoduchá, v případě povinnosti hledat kompromis nebo získat oprávnění na základě hlasování či integrace má do značné míry svázané ruce. Je proto zřejmé, že se pro některé typy skupin a pro určité situace nehodí všechny uvedené modely. Je nesmysl chtít ve válce či při nějaké katastrofě rozhodovat hlasováním, či naopak direktivně rozhodovat o nejoblíbenějším zpěvákovi či o zdravém životním stylu členů skupiny.

Vůdcovství ve skupině lze charakterizovat jako formální (institucionální) či přirozené. Čím je fungování společnosti byrokratičtější, tím více převládá první typ, kdy má vůdce své pravomoci nikoli proto, že je silný, chytrý, charismatický a schopný a lidé ho respektují dobrovolně, ale proto, že mu jeho pravomoc, politický mandát nebo jmenovací dekret dává instituce, kterou reprezentuje, a lidé ho musí poslouchat, ať už si to svými skutečnými kvalitami zaslouží či nikoli.

TEORIE SOCIÁLNÍ PSYCHOLOGIE

Jiný pohled na klasifikaci typů vůdcovství přinesl otec evropské sociologie, německý vědec Max Weber, který doplnil MacIverovu teorii metodami sociální psychologie. Max Weber upozornil na nesporný fakt, že v žádné společenské skupině nestačí jen mít právo příkaz vydat, ale je rovněž třeba, aby měl vůdce status, díky němuž ho podřízení poslechnou.

To považoval za klíč pro pochopení společnosti, protože skupina jako sociologicky definovaný útvar musí fungovat na základě společenského vztahu s prvky respektu. Bez něho by existence společnosti nebyla možná, pouhá poslušnost vůči normám a zákonům nestačí. Max Weber nesouhlasil s tvrzením, že institucionálního vůdce je nutno poslouchat i v případě, pokud dělá špatná rozhodnutí, jen proto, že má v rukách represivní moc. MacIverovy základní situace rozhodování musí být dle jeho názoru komplementárně doplněny faktorem autority. Max Weber hovoří o třech typech vůdcovství – tradičním, legálním a charismatickém.

Socialismus je pokus nahradit anarchii trhu a dosáhnout větší rovnosti pomocí společenského plánování. Toto by však vedlo k nesmírnému nárůstu byrokracie, jehož následkem by byla nesvoboda a ekonomická stagnace.

Max Weber

německý sociolog a ekonom

2. poloviny 19. a počátku 20. století

Tradiční vůdcovství je založeno na existenci tradice, která dává vůdci automaticky právo vládnout a ona tradice je tak silná, že se lidé bez protestů a pochybností podřizují. Povinnosti a role ve skupině jsou rovněž dány tradicí a bývají obvykle chápány jako neměnné. Klasickým příkladem je právo být vůdcem, založené na ztotožnění s božstvem (starověký Egypt, Čína), na božském předurčení (středověcí panovníci) nebo alespoň na urozeném původu (feudální nobilita). Středověcí císaři odvozovali své postavení na vrcholu pyramidy světských vládců z tradice starořímských císařů (proto se od časů Karla Velikého konala císařská korunovace v Římě). Na tradičním vůdcovství je založena i prestiž nejvyšších představitelů některých církví. Papež odvozuje své postavení od apoštola svatého Petra. Islámský chalífat rasúl znamenal původně náměstka Proroka Mohameda a šlo o představeného náboženské obce nebo obecně o vládce. Tibetský dalajláma je reinkarnací předchozího dalajlámy.

Druhým typem, v moderní společnosti nejrozšířenějším, je legální vůdcovství. Vztahy mezi vůdcem (u Maxe Webera představeným) a podřízenými jsou regulovány jasně danými pravidly, většinou zakotvenými legislativně. Obecně mají všichni členové skupiny, vůdce i podřízení, stejná základní práva. Jedinec podléhá představenému jen v jasně vymezených bodech, ale jinak je nezávislý. Legální vůdcovství se uplatňuje u moderních politických systémů, založených na parlamentní demokracii. Představení (vláda, zákonodárci) stanoví zákony, ale obyvatelé (členové skupiny) mají svobodu ve všem, co není zákonem nařízeno nebo zakázáno. Dnes se však tahle klasická poučka těžko dodržuje, protože nepřehledný systém zákonů a zákazů téměř vylučuje, aby si obyvatelé byli jistí, co doopravdy smějí. Princip legálního vůdcovství je rovněž charakteristický pro fungování firem (ředitel – zaměstnanci) či spolků a asociací (předseda – členové).

Třetím typem je podle Maxe Webera charismatické vůdcovství. Z hlediska definice a přesného vymezení je nejhůře uchopitelné, protože má množství variant a uplatňuje se v řadě rozmanitých skupin a situací.

Název je odvozen z řeckého slova „charisma“, které označovalo zvláštní dar jistého předurčení, osvícení nebo vnuknutí. Charismatický vůdce dokáže díky svému talentu působit na city, fantazii a myšlenky svých stoupenců. V sociologickém smyslu jde o schopnost vzbuzovat důvěru a neformálními prostředky získávat na svou stranu ostatní členy skupiny. Na tomto principu je založena autorita některých náboženských a sektářských duchovních vůdců. Taoistickým mistrem mohl být každý, kdo si získal přirozenou autoritu skutečnými nebo domnělými znalostmi nauky a neobvyklými schopnostmi. Charismatickými vůdci byli také někteří křesťanští světci a myslitelé (např. sv. František z Assisi, zakladatel minoritského řádu).

Na charismatickém vůdcovství je založeno fungování i zcela specifických typů skupin, třeba autorita hlav gangů zločinců nebo kmotrů italské mafie. Charismatičtí politici dosahují ve volbách větších úspěchů než jejich protivníci, kteří komunikují na průměrné, standardní úrovni. Charisma je ve výsledku často důležitější než precizně sepsaný politický program. To třeba už dávno pochopili v USA, kde jsou prezidentské volby podobné spíše zábavě než prezentaci myšlenek.

Max Weber formuloval v tomto ohledu velice zajímavou ideu, podle níž má charismatický vůdce v podstatě neomezená práva, přinejmenším neomezená do té doby, dokud jeho charisma působí na ostatní. Právě proto, že je výjimečným jedincem, je mu přisuzována taková síla, znalosti, dovednosti, vůle a jiné přednosti, že se jeho věrný vyznavač proti němu cítí slabý a nekompetentní, a proto považuje za svou povinnost se mu podřídit. Tuhle tezi formuloval – jen tak mimochodem – ještě před nástupem Adolfa Hitlera k moci. Ale podobných „vůdců“ bylo více, připomeňme jeho souputníka italského diktátora Benita Mussoliniho či kubánského vůdce Fidela Castra. V politice je charisma nezbytné. Mnoha politikům ho nelze upřít, ale v poslední době jako by mizelo v soukolí byrokracie. Připomeňme si „osobnosti“ naší politické scény, které jsou charismatické (s odpuštěním!) jako prkénko na WC. A podle toho dopadli v posledních volbách.

Sociologové, kteří se věnují čistě politickým systémům, proto došli až k syntéze obou principů, podle níž je pro stabilitu skupiny ideální, aby institucionální vůdce měl rovněž přirozenou autoritu (charisma) a aby svá rozhodnutí prosazoval v co nejmenší možné míře metodou moci.

TEORIE ELIT

V návaznosti na sociologické modely řízení a vůdcovství vznikla teorie elit, která se snaží postihnout fungování skupin a metody, pomocí nichž dosahuje úzká skupina vůdců svého dominantního postavení. Je rozhodně zajímavé se s těmito teoriemi seznámit a podívat se na jejich kořeny, protože ve své podstatě odporují současnému mediálnímu a aktivistickému nadšení lidskými právy, genderem a multikulturalismem. Jistému nekritickému pohledu podléhají i společenské vědy, nebo lépe řečeno někteří vědci, jako by nechápali, že je rozdíl mezi přáním a realitou. Přitom jde o modely, které fungovaly celá tisíciletí a dají se doložit historickými prameny.

Sociologická teorie o vůdcích a podřízených explicitně vyjadřuje skutečnost, že ve společnosti existuje přirozená nerovnost, determinovaná jak biologicky, tak i společensky. Biologická nerovnost je dána mechanismem rozmnožování (někdo se narodí jako muž a někdo jako žena). Ještě významnější vliv mají geneticky dané fyzické a duševní kvality jedinců, které logicky nejsou při narození stejné. Nicméně teprve v důsledku výchovy a prostředí, v němž jedinec vyrůstá, se rozvíjejí, u někoho více, u jiného méně, či dokonce retardují. Tuto biologickou nerovnost doplňuje nerovnost sociální, která vyplývá z rozdílnosti rolí jedinců ve skupině.

Podle ideologických východisek jednotlivých badatelů pak jejich teorie vymezují různé kauzální souvislosti mezi determinací biologickou a společenskou. Na jednom pólu stojí teorie o rasovém předurčení jedinců v lidské společnosti, na opačném marxistické pojetí rovnosti, podle něhož společenské principy dominují nad biologickými („práce polidštila opici“).

Jenže jako všechno v našem životě, nic není tak jednoduché, aby se „tajemství života“ dalo pochopit jen ze zkratkovitých dogmat. A zdá se, že se bude třeba znovu zamýšlet nad tím, do jaké míry nás příroda reálně ovlivňuje a „řídí“. Jak ukazují nálezy z posledních let, posunujeme hranici existence hominidů stále hlouběji a hlouběji do minulosti, takže antropogeneze, založená na podílu práce, se zdá spíše utopií. Na druhé straně dokazují výzkumy, že rozdílné markanty v predispozicích ras a pohlaví existují. Nicméně vraťme se k čisté sociologii a modelům soužití lidí. Teorie elit říká, že společenská nerovnost je věcí nadčasovou a v dějinách věčnou. Společnost se vždycky členila na vrstvy, nebo chcete-li skupiny, které se v rámci dělby společenských rolí v různé míře podílejí na rozhodování. Zjednodušeně lze konstatovat, že společnost se vrství (stratifikuje) na dvě hlavní skupiny – na vládce (tedy elitu) a podřízené či ovládané (non-elitu). Rozhodující pro jejich vymezení a vliv je podíl na moci.

Abychom si však rozuměli a nepodlehli ideologii, rozdílnost rolí v rámci společnosti a rozdělení na vládce a podřízené, nebo chcete-li na elitu a ty ostatní, nevylučuje současně demokratický způsob řízení, respektování základních lidských práv a zajištění základních životních potřeb pro všechny členy společnosti. Záleží totiž na tom, jak skupina funguje.

Obecnou podmínkou je, že se musí obě strany pomyslné mince doplňovat a podporovat. Společenská stratifikace a rozdělení rolí nesmí být samoúčelné a nesmí sloužit jen elitám. Současně však nesmí pokřivené řízení společnosti a nereálné vymezení majetkových či lidských práv popírat stratifikaci společnosti a její přirozené dělení na elity a nonelity. Jinými slovy, elity musí mít prostor pro to, aby plnily svou funkci. Ne každý jedinec si tedy může dělat z hlediska své společenské role to, co chce, ale musí fungovat v rámci konkrétní skupiny. Proto je bezbřehý aktivismus špatný a společensky škodlivý.

Tohle je obecná sociologická teorie. V různých podmínkách se samozřejmě projevuje odlišnými konkrétními projevy, které popisuje historie. Jinak totiž tento sociologický model funguje při pohledu na reálné události v podmínkách feudalismu, jinak v konstituční monarchii a jinak v demokratických společnostech. Každá doba si vytváří specifické státní formy, typy úřadů a dalších institucí a je na jednotlivých vědeckých disciplínách, do jaké míry umějí tyto projevy moci zobecnit.

Je totiž nepochybné, že lidské dějiny mají jistý smysl a řád. I kdyby se panovníci a ideologové snažili sebevíc, nebo kdyby vznikaly sebescestnější učenecké teorie, rámec tohoto řádu jen stěží překročí. Lidé mohou změnit kulisy a kostýmy, ale podstatu příběhu nikoli. Můžete vydat tisíce zákonů, ale stejně jimi absolutní rovnosti lidí nedocílíte. Proto opakuji výchozí tezi teorie elit – společenská nerovnost je věcí přirozenou a v lidských dějinách je konstantou nadčasovou a věčnou.

ANALÝZA POLITICKÉHO DĚNÍ Z NADHLEDU

Někde jsem četl, že máme nejvíce politologů na jeden kilometr čtvereční. Máme mnoho slimáků a málo zelíčka. To ale neznamená, že všichni nehovoří stejně sebevědomě. Řekněme, že se o prezidentský úřad ucházeli dva kandidáti Voříšek a Vlčák (zní to hezky aliteračně). Po skončení voleb rozsáhlé výzkumy zjistily, že výsledky byly ovlivněny dopravními možnostmi, kulturními aktivitami a také stravou.

ANALÝZA A (STOUPENEC VOŘÍŠKA)

Na výsledek nedávných voleb měly velký vliv faktory komunikační a kulturní. Ve větších městech, kde existuje hromadná doprava, mají lidé možnost se ve vozech metra, tramvají či autobusů setkávat a mají tedy příležitost si vyměňovat politické názory, což je tříbí, aby odmítali scestné představy Vlčákovců. Naopak tam, kde lidé tráví spoustu času v osamění v kabině traktoru, se jim v hlavách rodí mylné představy, které nikdo nekoriguje. Tihle lidé proto dohlédnou jen na konec svého pole, a to je z pohledu evropské unie málo. Natřásání traktoru vede navíc k nespokojenosti s vlastním životem, a takoví lidé snadno podlehnou populistickým politikům. Roli hraje i kultura. Tam, kde lidé nečtou hodnotnou literaturu, nechávají se snadněji ovlivnit jednoduchým pohledem na realitu. Neblaze v tomto ohledu působí sbory dobrovolných hasičů, kteří v lidech s menším rozhledem vytvářejí mylnou představu, že hlavním nebezpečím, které jim hrozí, může být požár. Rituálem nekorektnosti jsou pak plesy dobrovolných hasičů, kde se zpívá třeba o tom, že shořela stodola. Ale za práva žen či gayů se na podobných akcích nebojuje. To je velká chyba. Voříškovi stoupenci ctí otevřenou multikulturní společnost, jak to dokazuje jejich obliba sushi, pizzy či hamburgerů. Vlčákovci, ovládaní nacionalistickými hesly, se přidržují mastného knedlo-zela jen proto, aby vepřovým masem vyjádřili svůj antisemitismus a odpor k islámu. Tyhle motivy nezazněly v kampani jasně, a proto volby dopadly tak, jak dopadly.

ANALÝZA B (STOUPENEC VLČÁKA)

Na výsledek nedávných voleb měly velký vliv faktory komunikační a kulturní. Ve větších městech, kde existuje hromadná doprava, mají lidé možnost se ve vozech metra, tramvají či autobusů setkávat a mají tedy příležitost si vyměňovat politické názory, což je tříbí, aby odmítali scestné představy Voříškovců. A tam, kde lidé tráví spoustu času v osamění v kabině traktoru, mají možnost v klidu přemýšlet, a to znamená, že nepodléhají tak snadno marketingovému tlaku. Tihle lidé navíc chápou, že mají v první řadě odpovědnost za své pole a vznešená hesla evropské unie jim mnoho neříkají. Natřásání traktoru vede navíc ke spokojenosti s vlastním životem, protože cítí, že jejich život má hmatatelný smysl. Právě proto, že jsou realističtí, příliš je neovlivňuje umělecká literatura, neboť popisované pseudoproblémy jsou jim cizí. Pozitivně na ně navíc působí sbory dobrovolných hasičů, které vytvářejí pocit sounáležitosti, ale současně jim dávají jistotu, že je tu někdo, kdo je ochrání před požárem, největším nebezpečím, které jejich majetku hrozí. Atmosféra plesů dobrovolných hasičů dává jasné varování všem Voříškovcům. Vlčákovým stoupencům jsou hesla o multikulturnosti lhostejná a komicky na ně působí představa, že by budoucností evropy měla být jídla, která jim nechutnají a většinou se ani nedají v jejich kuchyních připravit. Knedlo-vepřo-zelo naopak chutnalo předkům a chutná i dnešním lidem. Tyhle motivy nezazněly v kampani jasně, a proto volby dopadly tak, jak dopadly.

Závěry analytiků z uvedených faktů zní:

„Lidé mají rozum“ (analytik strany vítězné)

„Lidé nemají rozum“ (analytik strany poražené)

„Je třeba se dál tímto problémem zabývat a je třeba vypsat mnoho nových grantů.“ (všichni analytici unisono)

DÍL II. - ELITY DŘÍVE A DNES

JAK SE RODILY ELITY

Termín je odvozen z latinského slovesa eligere, které znamená volit. Ve starořímském prostředí byli tedy elitami lidé zvolení do senátu či prefektur. Slovo elita neznamenalo urozenost nebo zámožnost, ale prosté konstatování faktu, že jde o Římany, kteří mají po dobu volebního období jako zvolení zástupci lidu určité postavení. Označení tedy nebylo chápáno jako výjimečnost, protože příslušnost mezi elity (tedy osobnosti politického života) byla vždy časově omezená a mohlo se jí teoreticky dostat každému svobodnému občanovi.

Lidé, které dnes označujeme jako elitu, měli ve starověku jiný název. Šlo o rodovou aristokracii a patriciát, tedy zámožné rodiny, které ovlivňovaly politiku a prostřednictvím jí držely ve svých rukách moc. Elitami v dnešním smyslu byli ve starověkém Řecku i Římě svobodní zámožní lidé, kteří měli takový status, aby mohli zasahovat do věcí veřejných. Ne všichni to právo měli, a naopak ne každý, kdo mohl zasahovat do věcí veřejných, byl zámožný. Elitami pak rozhodně nebyli učenci a umělci, pokud neměli majetek a mocenský vliv. Měli však nepopiratelný neformální vliv, podobně jako dneska novináři.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

ÚVOD

DÍL I. - POJEM ELITA

PŘIROZENÁ DĚLBA ROLÍ

TROCHA NEZÁŽIVNÉ TEORIE

ELITY A PSEUDOELITY

VŮDCOVÉ A PODŘÍZENÍ

TEORIE SKUPIN A ROLÍ

TEORIE SOCIÁLNÍ PSYCHOLOGIE

TEORIE ELIT

ANALÝZA POLITICKÉHO DĚNÍ Z NADHLEDU

DÍL II. - ELITY DŘÍVE A DNES

JAK SE RODILY ELITY

DÍL III. - ESEJE O ELITÁCH

DÍL IV. - TEORIE ELIT V BĚHU ČASU

DÍL V. - RŮŽENEC Z GLOS

APENDIX