Volker Kutscher

Tichý zabiják

Originální název: Der Stumme Tod, vydáno u Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG,

Cologne/Germany, 2009

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2009, 2010 Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG,

Cologne/Germany

Originally published in the German language as

„Der Stumme Tod“ by Volker Kutscher

Translation © Tomáš Butala, 2018

Cover design © Rudolf Linn, Cologne

Cover image © Superbild/Keystone

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8537-2 (epub)

ISBN 978-80-243-8538-9 (mobi)

Hlas umělkyně zněl z reproduktorů velmi dobře a ve všech polohách zcela čistě; ty nemnohé zvláštnosti ve výslovnosti, které nejsou v mluveném filmu žádoucí, mohou být snadno odstraněny.

FILM-KURIER (1929)

Slouží tedy zvukový film bezduchosti? Moji drazí diváci a posluchači: komu bude sloužit, to záleží jen na nás.

FRITZ VON UNRUH (1929)

What have I become?

My sweetest friend

Everyone I know

Goes away in the end

You could have it all

My empire of dirt

I will let you down

I will make you hurt

NINE INCH NAILS (1994)

PÁTEK

28. února 1930

1

Kužel světla se mihotá tmou, zdá se mu ještě těkavější než jindy, neklidný a bujný. Pak se míhání zklidní a nabere určitější tvar.

Jemné rysy tváře vykreslené na plátno samotným světlem.

Její tváře.

Její oči, které se otevřou. A pohlédnou na něj.

Na věčnost vytesaná do světla, navždy a do konce věků uchráněna před pomíjivostí. Kdykoliv bude chtít, jak často bude chtít, může ji nechat zářit do této temné místnosti, do tohoto temného života.

Jeho života. Života, jehož bezútěšnou temnotu vždycky dokázalo prosvětlit jen jediné: tančící proud světla promítačky na plátně.

Vidí, jak se jí oči rozšiřují. Vidí to, protože to ví. Protože přesně ví, co žena cítí. Něco, co je jí cizí a jemu tak důvěrně známé. Cítí k ní takovou blízkost. Téměř jako v té chvíli, která je zde na věky spoutána do celuloidu.

Hledí na něj a začíná chápat. Myslí si, že chápe. Její ruce se dotknou krku, jako kdyby se dusila.

Žádnou velkou bolest necítí, zjišťuje jen, že je něco jinak.

Že něco chybí. Její hlas.

Chce něco říct, ale nemá jak.

Už žádný falešný hlas. Ten nesnesitelný hlas, který k ní nepatří. Osvobodil ji od toho hlasu, který se jí náhle zmocnil jako cizí, zlá síla.

Její oči zračí spíš překvapení než úlek, ničemu nerozumí.

Tomu, že ji miluje, že se tak zachoval jen z lásky k ní, k její skutečné, andělské bytosti.

Není ale potřeba, aby rozuměla.

Pak otevře ústa a je to jako dřív. Konečně ji zase slyší. Konečně zase její pravý hlas! Její skutečný hlas, který je věčný a který jí nikdo nemůže vzít, protože stojí mimo čas a není v něm nic z té špinavé a obyčejné přítomnosti.

Hlas, který ho očaroval, když ho poprvé uslyšel. Jak k němu hovořil, jenom k němu, i když okolo sedělo mnoho jiných lidí.

Je pro něj skoro nesnesitelné, jak se na něj dívá. Nahlédla přes okraj, viděla všechno, nepotrvá dlouho a ztratí rovnováhu.

Ten okamžik, v němž půjde k zemi. Její pohled, který je najednou tak jiný. Předtucha smrti v jejích očích.

Vědomí, že zemře. Že právě teď zemře. Není návratu.

Smrt.

Už dospěla. Do jejích očí.

2

Muž v tmavém obleku se nevzrušeně usmíval na zelené hedvábí. Čelil všemu s jednou rukou zabořenou v kapse, ve druhé držel koňakovku a neustoupil ani o krok. Jeho pohled se ani nezachvěl, když se žena ve večerních šatech zastavila jen několik centimetrů od něho.

Zelené hedvábí se vzdouvalo prudkým dechem.

„Je možné, že jsem se právě přeslechla?“ zasyčela zlostně.

Upil koňaku. „Jak se tak dívám na vaše překrásné uši, neumím si dost dobře představit, že by vám dokonale nesloužily.“ Jeho úsměv se zvolna rozléval do pobaveného úšklebku.

„Takže vy si skutečně myslíte, že se mnou můžete dělat něco takového!?“

Její zlost se mu zjevně líbila, čím víc zuřila, tím nestoudněji se na ni zubil. Chvíli mlčel, jako kdyby si musel důkladně promyslet odpověď. „Já myslím, že ano,“ oznámil poté s uznalým pokýváním. „Pokud se nemýlím, měl pan von Kessler možnost s vámi dělat přesně tohle, je to tak?“

„A já myslím, že do toho vám vůbec nic není, drahý hrabě Thorwalde!“

S pobavením se díval, jak žena zapírá pěsti v bok. Za oknem se zablesklo.

„Tohle není odpověď,“ řekl a zadíval se do své sklenky.

„Stačí vám jako odpověď tohle?“

Ještě během svých slov se napřáhla. Přivřel oči v očekávání poctivé facky. Na tu však nedošlo. Hlasité slovo, jako z cizího světa, ve vteřině zmrazilo veškerý pohyb.

„Stop!“

Na zlomek vteřiny oba nepohnutě strnuli jako na fotografii, pak svěsila ruku, on otevřel oči, oba otočili hlavy a dívali se do tmy, tam, kde parkety, na nichž stáli, přecházely ve špinavý beton. Mžourala do stěny světla, rozeznávala jen obrysy skládací židle, v níž seděl muž, který jedinou slabikou všechno zkazil. Teď vstal, zavěsil sluchátka na opěrku židle a vstoupil do světla: šlachovitý muž s nedbale uvázanou kravatou a vykasanými rukávy od košile. Před chvílí zařval tak, až sebou všichni trhli, nyní však jeho hlas zněl sametově měkce.

„Ta poslední slova jsi řekla špatným směrem, Betty, drahoušku,“ oznámil. „Mikrofony tě nebraly.“

„Mikrofony, mikrofony! Nemůžu to už ani slyšet, Jo! Tohle už nemá s filmem nic společného!“ Rychlý příkrý pohled směrem k mistru zvuku stačil, aby dotyčný zrudl jako rak.

„Film,“ pokračovala, „film, to je světlo a stín, to snad nemusím velkému Josefu Dresslerovi vysvětlovat! Moje tvář na celuloidu, Jo! Já přece nezapůsobím přes nějaké… mikrofony!“

Dala na poslední slovo takový důraz, jako kdyby mluvila o nově objeveném, obzvlášť odporném druhu hmyzu. Dressler nabral vzduch do plic, načež odpověděl. „Já vím, že ty svůj hlas nepotřebuješ, Betty,“ řekl, „ale to je minulost. Tímto filmem začíná tvá budoucnost! A budoucnost mluví!“

„Nesmysl! Je spousta lidí, kteří se nenechali pobláznit, a ti ještě točí opravdové filmy. Bez mikrofonů. Myslíš, že se Chaplin mýlí? Kdo může vědět, jestli zvukový film není jen móda, za kterou se momentálně všichni ženou a za chvíli na ni zase zapomenou?“

Dressler se na ni udiveně podíval, jako kdyby slova ani nevycházela z jejích úst. „Já to vím,“ řekl, „všichni tady to víme. A ty to víš taky. Zvukový film je pro tebe jako stvořený a ty jsi jako stvořená pro zvukový film. Mluvící film z tebe udělá opravdovou hvězdu. Musíš dělat jen jediné: myslet na to, abys mluvila správným směrem.“

„Myslet! Když hraju roli, tak ji musím žít!“

„Jistě. Žij si svou roli. Mluv přitom ale Victorovým směrem – a napřáhni se k facce, teprve až dokončíš svůj dialog.“

Betty přikývla.

„A nemlať ho tak tvrdě jako na zkouškách, máš se ho jen dotknout. Ta facka nemá být slyšet, jenom ten hrom.“ Všichni se zasmáli, i Betty. Mrzutost pominula, nálada byla zase uvolněná. Tohle uměl jedině Jo Dressler.

Betty ho za to milovala.

„Takže všechno na začátek, sjedeme to hned znova!“ Režisér se vrátil na svoje místo a nasadil si sluchátka. Betty opět zaujala pozici u dveří, Victor zůstal stát u krbu a pouze přenastavil svůj výraz na začátek scény. Jelikož za kulisami ještě panoval čilý ruch, využila Betty příležitosti a soustředila se na svou roli. Zaměstnankyně hotelu, která si kvůli svému šéfovi hraje na milionářskou dcerku a musí se potýkat s následky, zuří kvůli podezřením, která jí vmetl do tváře tenhle přivandrovalý chvastoun. Tento chvastoun, kterého na konci scény ještě políbí a který ve skutečnosti nebyl žádný chvastoun, nýbrž skromnost sama.

Zvuk a kamera už zase běžely, v ateliéru zavládlo ticho jako v kostele před žehnáním.

Ticho přeťala klapka.

„Bouře lásky třiapadesát, podruhé!“

„Á jedem,“ slyšela Dresslera.

Victor spustil ty svoje nestoudnosti a ona se opět vžívala do vzteku. Do svého filmového vzteku. Věděla přesně, kde stojí kamera, neustále ji vnímala, a přesto uměla hrát tak, jako by tu nebylo žádné skleněné oko, které zaznamenává každý její pohyb.

Dospěla na svou pozici u krbu a vyjela na Victora. Přímo nad hlavou se mu vznášel tlustý mikrofon, ten se snažila nevnímat taky, stejně jako ignorovala kamery, bylo třeba jen mluvit na Victora, pak mluvila současně na mikrofon, bylo to úplně snadné, Jo měl pravdu. Uvědomovala si, že je dobrá. Pokud to nezorá Victor, s čímž se bohužel muselo stále počítat, budou mít tu scénu za chvilku ve škatuli. Zaregistrovala blesk, který přišel ve správný okamžik. Pak se nechala nést svým rytmem, pomalu v duchu odpočítávala, zatímco pronášela poslední slova scény.

„Stačí vám tohle jako odpověď?“ Teď.

Právě teď ta facka.

Cítila, jak zasáhla jeho tvář. Nakonec uhodila přece jen příliš tvrdě! No, Victor to nějak přežije. Jejich hádka bude působit o to víc realisticky.

Teprve tady si uvědomila, že něco není v pořádku. Hrom nikde.

Namísto toho jasný kovový zvuk, tiché pink. Někde za ní musela na zem spadnout nějaká malá kovová součástka.

Zavřela oči. Ne! Prosím, ne!

Ne nějaká zatracená technická porucha! Ne teď, když byla zrovna tak dobrá!

Ale ano.

„Do prdele,“ slyšela Dresslera. „Stop!“

I se zavřenýma očima poznala, že se změnilo světlo. Než je však mohla otevřít, pocítila úder. Úder jako od obrovského kladiva, udeřilo ji to do ramene, paže, do šíje, jeden jediný mohutný úder. Když vytřeštila oči, už ležela na zemi. Co se stalo? Slyšela cosi křupnout a cítila, že ten zvuk vyšel z jejího těla, něco v ní muselo být polámané. Bolest se jí zmocnila tak nečekaně a brutálně, že se jí na moment zatmělo před očima. Viděla plachty a železné konstrukce pod stropem studia, Victorův zděšený obličej, který na ni zíral a pak jí zmizel ze zorného pole.

Chtěla vstát, ale nešlo to, chtěla pryč, protože cosi jí pálilo obličej, pálilo to její vlasy, celou levou stranu, nesnesitelně to bolelo. Nedokázala ani pootočit hlavou, něco ji tisklo k zemi a chtělo ji to sežehnout. Všechno v ní se snažilo vzepřít proti té bolesti, ale nohy ji neposlouchaly, nehýbaly se, nic z jejího těla se nehýbalo, jako když vzbouřená armáda odmítne plnit jakékoliv rozkazy. Cítila hořící vlasy a spálenou kůži, slyšela někoho řvát, zjišťovala, že to musí být její vlastní hlas, a přesto se jí zdálo, jako kdyby tam křičel někdo jiný, jako kdyby to vůbec nemohla být ona, jako kdyby k ní vůbec nepatřilo to, co tam křičelo a bolelo a nechtělo se pohnout, ale jen křičet, křičet, křičet.

Victorova tvář se vrátila, už ne tvář, grimasa, vytřeštěné oči, které se na ni upíraly, podivně zkroucená ústa, ne tvář jeho filmových hrdinů, a přesto odhodlaná. Teprve když uviděla vodu, která se jako nějaká neforemná medúza zdánlivě nekonečně dlouho vznášela ve vzduchu, teprve v ten nekonečný okamžik věděla, co to Victor dělá.

A věděla, že je to to poslední, co kdy uvidí. Pak už bylo jen světlo. Oslepující světlo, které ji beze zbytku obklopilo – ne, nejen obklopilo, ona sama byla světlem, na zlomek vteřiny se stala součástí dosud nevídaného jasu a viděla tak jasně, jako ještě nikdy. A věděla, že právě tento jas ji neodvratně a navždy svrhne do temnoty.

3

Sch. se urputně bránila. „Baumgart“ ji však převalil na záda a snažil se z ní stáhnout prádlo. Na její výhrůžku, že bude křičet, jestli ji nenechá, „Baumgart“ přezíravě prohlásil, prý ať si křičí, tady ji přece nikdo neuslyší. V dalším zápolení pak Sch. řekla, že raději zemře, než aby mu byla po vůli, načež „Baumgart“ odvětil:

„Takže zemřeš…“

„Přeje si pán ještě něco?“

„Takže zemřeš,“ zabručel.

„Co prosím?“

Rath vzhlédl od časopisu. U jeho stolu stál číšník, v ruce podnos se špinavým sklem.

„Ale nic,“ řekl Rath. „To nebylo důležité.“

„Mohu pánovi ještě něco přinést?“

„Teď ne, díky. Ještě na někoho čekám.“

„Dobře.“

Číšník sebral ze stolku prázdný šálek od kávy a klidil se. Uražený tučňák. Rath ho pozoroval, jak balancuje podnosem mezi řadami židlí. Kavárna se pomalu plnila. Za chvíli bude muset volnou židli u svého stolu bránit.

Měla zpoždění. Jindy zpoždění nemívala. Že by nepochopila, o co jde? Anebo nepřicházela, protože to pochopila?

Neměla mu co volat do kanceláře. Ona to prostě nechápala. Chtěla mu udělat laskavost, tak jako se mu neustále snažila dělat laskavosti, o které nestál. Jen proto s ním za každou cenu chtěla do Resi, tam se mu to přece musí líbit jako rodákovi z Porýní, řekla a ukázala mu lístky na maškarní bál.

Fašank!

Už jen tohle slovo!

Takhle tomu tady ovšem říkali, fašank. Rath tušil, co ho tu čeká. Povinně kostým, povinně víno, povinně dobrá nálada, povinně miluju tě, povinně na věčné časy patříme k sobě.

Ten nevydařený telefonát mu nemilosrdně připomenul, jak to s Kathi ve skutečnosti bylo: silvestrovská známost, která se příliš protáhla do nového roku.

Seznámil se s ní chvíli před půlnocí, připili si spolu na nový rok a – oba značně ovínění – se spontánně políbili. Potom spolu šli k míse bowle, u které jakýsi chytrolín každému, kdo to nechtěl slyšet, hned v počátku marnil naděje vkládané do nového desítiletí, jelikož tvrdil, že tohle ještě není nové desítiletí, na to že si ještě musejí počkat, to bude začínat až rokem 1931, takže z matematického hlediska je rok 1930 posledním rokem dvacátých let.

Rath zavrtěl hlavou a dolil sklenice na bowle, zatímco Kathi fascinovaně naslouchala matematikovi nadchnutému svou osvětovou misí. Doslova ji od toho otravy musel odvléct, zpátky na střešní terasu, kde slavící společnost obdivovala ohňostroj na nočním nebi nad Charlottenburgem a kde ji vmanévroval do tmavého zákoutí, kde ji znovu políbil, zatímco okolo se smáli a hulákali lidé a silvestrovské rakety hvízdaly a práskaly. Líbal ji zprudka, až vyjekla, vyjekla bolestí. Na rtu měla kapku krve a hleděla na něj zprvu tak překvapeně, že se už už začínal omlouvat. Pak se ale zasmála a zase se k němu přitiskla.

Myslela si, že je to vášeň, ale ve skutečnosti to byl vztek, nepojmenovatelná agrese, která se drala na povrch, aby se vybila na nevinné oběti, i později, když si ho odvedla do svého podkrovního pokojíku a on se vyřádil, jako kdyby sto let neměl ženu.

Říkala tomu milování.

A jeho vzteku říkala vášeň.

Bylo to stejně nepochopené jako všechno, co přišlo potom, jejich láska, jak říkala tomu, co mezi nimi bylo, pro co on nenacházel žádné pojmenování, co začalo ohňostrojem a přáním do budoucnosti, a přesto to žádnou budoucnost nemělo, od samého začátku ne. Tušil to již během prvních polibků, když alkohol a hormony odvály všechny pochybnosti, a věděl to nejpozději na Nový rok ráno, když mu se zamilovaným pohledem přinesla čerstvé kafe až do postele.

Vůně kávy ho v první chvíli potěšila. Potom uviděl její zamilovaný výraz.

Pil kafe a unaveně se na ni usmíval.

Jeho první lež. První z mnoha, které měly následovat. Aniž by chtěl lhát, dokonce aniž by chvílemi vůbec věděl, že právě lže. Jeho lež se každým dnem zvětšovala a každým dnem byla nesnesitelnější. Už dávno jí to měl říct.

Její hlas, který se prve ozýval ze sluchátka, její nuceně spokojené řečnění o plese, o jejich schůzkách, o zábavě a kostýmech a dalších bezvýznamnostech mu otevřelo oči. Nadešel čas, bez diskuzí nastal čas to celé ukončit.

Ovšem ne po telefonu. A už vůbec ne služebním telefonem. Rath zašilhal ke Gräfovi, kriminálnímu sekretáři, který soustředěně listoval nějakým spisem, a stroze si Kathi objednal do kavárny Uhlandeck. Aby si promluvili.

„Co chceš dělat na Ku’dammu, když jedeme do Schönebergu,“ zeptal se Gräf, aniž by zvedl oči od svých papírů.

„Ty jedeš do Schönebergu.“

Rath předal kriminálnímu sekretáři klíče od vozu a nechal se vysadit u Uhlandecku. Kathi tam poblíž pracovala.

A stejně se pořád ještě neukázala.

Rath zase otevřel Kriminalistický měsíčník, ve kterém si četl, než přišel číšník. Kriminální rada Gennat, jeho šéf na Alexu, v něm informoval o spektakulárním vyšetřování v Düsseldorfu, o děsivé sérii neobjasněných vražd, u kterých měl Gennat a pár vybraných berlínských kolegů pomoci tamní kriminální policii z nejhoršího. Rath tuto spolupráci odmítl, ačkoliv věděl, že zklame Buddhu a poněkud tím přibrzdí svou kariéru – být vybrán Gennatem bylo vyznamenání, něco, co se jen tak neodmítá. Ovšem sám Rathův otec ho od návratu do porýnské provincie odrazoval, i když šlo jen o Düsseldorf, a ne o Kolín. Moc nebezpečné, prohlásil kriminální ředitel Engelbert Rath, LeClerk se svými novinami by mohl vyčenichat, že Gereon Rath dál pracuje u policie, a pak by přišlo vniveč všechno, co před rokem zorganizovali.

K vzteku! Düsseldorfské sériové vraždy byly nejzajímavějším kriminálním případem Pruska za bůhvíkolik let: devět vražd, k tomu několik pokusů o vraždu, to vše během několika měsíců. Düsseldorfská policie vycházela z předpokladu jednoho pachatele, čímž ve městě rozpoutala nezvladatelnou hysterii. Gennat si o takových předčasných závěrech myslel svoje, pro každou jednotlivou vraždu dokázal identifikovat její zvláštní aspekty. Případ jako stvořený pro Měsíčník. Gennat psal v každém vydání o stavu vyšetřování, které se však ani s prominentní berlínskou podporou nehýbalo z místa. Vzhledem k nedostatku jiných prokazatelných výsledků vypsal Gennat podrobný seznam obětí: devět mrtvých a k tomu čtyři těžce a pět lehce zraněných, všechno během několika měsíců v oblasti Düsseldorfu. Šestadvacetiletá služebná Sch., jejíž osud Gennat s takovou naléhavostí popsal, přežila s těžkými zraněními jen díky tomu, že byl pachatel vyrušen.

Rath četl každé pokračování, zatímco držel pozice na Alexu a otravoval se s banalitami, se zbytky, které vrchní komisař Böhm nechal spadnout pod stůl – protože jak na potvoru to byl Buldok Böhm, koho Gennat po dobu své nepřítomnosti pověřil vedením oddělení vražd. A to pro Gereona Ratha znamenalo jen bezduché úkoly, jako pro nějakého poslíčka, nebo přinejlepším případy, které nikdo jiný nechtěl. Jako třeba případ Isoldy Heerové, která před dvěma dny v Schönebergu pustila hořák plynového sporáku, aniž by ho zapálila: sebevraždy, které sice daly spoustu práce, ale člověku u nich zaručeně nehrozilo nebezpečí, že se poskvrní slávou. Takových případů bylo momentálně hojně, sebevraždy byly tuto zimu na vzestupu. Většinou je zpracovávala místní kriminální policie v příslušných okrscích, ale některé to dotáhly až na Alex. A tam neomylně končily na psacím stole Gereona Ratha.

Deprimující práce.

Rath listoval časopisem a hledal místo, na kterém ho číšník vyrušil.

Bezprostředně poté Sch. na hrdle ucítila bodnutí nebo řez nože a začala volat o pomoc. Zdálo se jí, že na své volání okamžitě slyší odezvu. „Baumgart“ do ní bez rozmyslu bodal zepředu a nakonec jí zasadil prudkou ránu do zad. Při ní se, jak již zmiňováno, zlomila špice dýky a zůstala vězet v ráně…

„Telefon pro komisaře Ratha!“ Mezi stoly vykračoval poslíček a zvedal nad hlavu lepenkovou ceduli, na níž velkým hůlkovým písmem stálo slovo TELEFON.

„Komisař Rath prosím k telefonu!“

Rathovi trvalo pár vteřin, než mu došlo, kdo je hledán, a zvedl ruku jako ve škole. Několik hostí se po něm dívalo, když poslíček přistoupil k jeho stolu.

„Můžete jít za mnou, prosím…“

Rath položil na stůl časopis, aby mu nikdo neobsadil místo. Že by se Kathi chtěla telefonicky omluvit, uvažoval, zatímco následoval lepenkovou ceduli k telefonním budkám. Jestli to tak chtěla… Tak to prostě musí ukončit po telefonu!

„Kabina dvě,“ řekl poslíček.

Měli tu hned dva telefony, za prosklenými dveřmi z tmavého dřeva. Nad těmi vpravo svítilo světélko. Poslíček ukázal na mosazně lesklou dvojku hned vedle světélka.

„Zvedněte jenom sluchátko,“ řekl, „hovor už je přepojený.“

Rath vešel a zavřel dveře. Kulisa hlasů z lokálu skoro utichla. Uchopil sluchátko, zhluboka se nadechl a ohlásil se.

„Rathe? To jste vy? No konečně!“

„Pane vrchní komisaři?“ zeptal se Rath. Celkem zbytečně. Takhle do telefonu svá slova štěkal jen jeden člověk.

Vrchní komisař Wilhelm Böhm.

Buldok vlastnil neomylný instinkt, jak ho vystopovat ve zcela nevhodný okamžik. „Kde se potloukáte, člověče? Měl byste svoje spolupracovníky instruovat přesněji! Slečna Vossová mi ani nebyla schopna sdělit, co tam na západě vlastně děláte!“

„Isolda Heerová,“ zahuhlal Rath, „její sebevražda je potvrzena. Zpráva je prakticky hotová. Zítra ji dostanete na stůl.“

„Přešel jste mezi literáty? Nebo proč píšete hlášení v kavárně?“

„Kousek odsud pracuje jeden svědek a navrhl…“

„No, na tom nezáleží. Nechte tu nedůležitou blbost plavat a vyzvedněte si svého kriminálního asistenta…“

„Sekretáře…“

„… a jeďte do Marienfelde. Ateliéry Terra. Smrtelný úraz. Právě to k nám dorazilo. Kolegové z dvě stě dvojky požádali o pomoc. Bude to zřejmě složitější, než si mysleli.“

Anebo se kolegové na 202. okrsku strachují o přesný konec pracovní doby, pomyslel si Rath.

„Úraz,“ řekl. „To zní napínavě. Který ateliér že to byl?“

„Terra. Někdo spadl z lešení nebo něco podobného. Poslal jsem pro vás vůz, kolegové znají cestu.“

„Pak mi tedy zbývá jenom poděkovat.“

Böhm předstíral, že Rathův sarkasmus nepostřehl.

„Ach, pane komisaři,“ řekl jenom, „je tu ještě jedna věc.“

Do prdele! Nikdy nerozčiluj nadřízené!

„Ano?“

„Ten Wessel bude mít pohřeb zítra v pět. Chci, abyste se na ten spektákl šel podívat. Pochopitelně diskrétně.“ No jistě! Aby Buldok nenašel ještě něco, čím by mu zmršil víkend! Ideální kombinace: nevděčný úkol, nejlépe v sobotu odpoledne, kdy nemá službu, a stoprocentně bez jakéhokoliv významu pro další průběh vyšetřování!

„A čeho přesně si mám všímat, pane vrchní komisaři?“ zeptal se Rath. Neviděl nejmenší užitek toho, že se zítra bude motat na hřbitově, ne v takto politicky rozdmýchaném případě, který byl krom toho dávno objasněn. Tohle mohlo zajímat politickou policii, ale ne oddělení A.

„Snad vám nemusím vysvětlovat, jak pracuje kriminální policie,“ zpražil ho Böhm ze sluchátka. „Je to rutina. Mějte prostě oči otevřené!“

„Jistě, pane vrchní komisaři.“

Zdvořilého rozloučení nebylo zapotřebí, Buldok už zavěsil.

Návštěvy pohřbů obětí vražd skutečně patřily k rutinním úkolům oddělení A – až na to, že bylo jasné, že zítřejší pohřeb bude mít charakter politické demonstrace a rozhodně nepřinese nové poznatky v případu, který byl zcela jasný. Před šesti týdny jeden pasák střelil do obličeje mladého SA-Führera, který mu odloudil jednu z holek. Ten chlap už těch šest týdnů seděl ve vazbě a všechno přiznal, hájil se však nutnou sebeobranou, ačkoliv do cizího bytu vnikl násilím ještě s několika komunistickými kumpány. V neděli oběť zemřela a Goebbelsův Angriff dělal z mladíka, který se zamiloval do prostitutky a zaplatil za to životem, světce, mučedníka celého hnutí, „svědka krve“, jak tomu nacionalisté říkali.

Atmosféra tedy byla patřičně výbušná. Policie očekávala bitky mezi nacisty a komunisty a vyčlenila několik setnin pořádkové policie. A do tohoto ďáblova kotlíku ho Böhm chtěl poslat. Vrchní komisař možná doufal, že Ratha omylem sejme nějaký nácek nebo komouš.

Rath zůstal u telefonu, zavolal do Schönebergu a zastihl Gräfa ještě v bytě Isoldy Heerové. O pět minut později stál na chodníku před Uhlandeckem a čekal. Kathi stále nepřicházela. Teď už bylo na rozhovor pozdě.

Mordauto mu Böhm nedopřál. Ve druhé řadě na Ku’dammu zastavil zelený opel z vozového parku. Když kriminální sekretář Czerwinski uviděl čekajícího komisaře, vysoukal své těžké tělo ze sedadla spolujezdce a otevřel zadní dveře. Za volantem seděl kriminální asistent Henning. Rath si povzdychl. Plisch a Plum, jak se těmto nerozlučným kolegům na Hradě říkalo, nebyli zrovna těmi nejctižádostivějšími kriminalisty na Alexu, takže zřejmě proto mu je Böhm vždycky nadělil. Když se Rath vmáčkl na zadní sedadlo, Henning cvrnkl do klobouku. Kvůli dlouhým dřevěným tyčím a neskladné bedně nebylo vzadu skoro místo.

Rath zaklel. „Co je zas tohle?“

„Fotoaparát,“ odvětil Henning, „do kufru tohohle zasranýho opela se nevleze.“

„Do mordauta by se vlezl!“

Henning pokrčil rameny. „To potřebuje Böhm,“ řekl.

„Aby s ním jezdil k Aschingerovi nebo co?“ Henning se z povinnosti zasmál, jak se od jeho služební hodnosti očekávalo, pokud se nějaký komisař pokusil o vtip. Sotva se Czerwinski usadil na místě spolujezdce, šlápl kriminální asistent na plyn. Opel se s hvízdajícími pneumatikami otočil do opačného jízdního pruhu. Rath narazil hlavou o kloub pohyblivé střechy a zaklel. Když auto zahýbalo do Joachimsthaler Strasse, měl dojem, že ve zpětném zrcátku zahlédl Kathiin rudý zimník.

4

Filmový ateliér se nacházel kousek od dostihové dráhy. Henning zaparkoval vedle pískově béžového buicku, který již stál na nádvoří. Gräf si pospíšil; zřejmě ho poháněla naděje, že bude moci pracovat na něčem jiném než na té deprimující sebevraždě, i kdyby to měla být jen nehoda. Když už nic, tak šlo aspoň o nehodu ve filmovém ateliéru. Třeba dokonce natrefí na Henny Portenovou.

Areál byl lemován dlouhou zdí z pálených cihel. Samotný ateliér se tyčil kus od cesty a vypadal jako předimenzovaný skleník, taková hora skla působila uprostřed nezdobné prušácké industriální architektury poněkud nepatřičně. Před vstupem hlídkoval strážník z 202. okrsku, tak nenápadně, že jeho modrá uniforma nebyla z ulice vůbec vidět.

„Tady tudy, pánové,“ řekl, když Rath mávl svým odznakem, a ukázal na velké železné dveře. „Váš kolega už je vevnitř.“

„Co se stalo?“ zeptal se Rath. „Víme jenom, že tu došlo k nějaké nehodě.“

„Nějaká herečka to schytala. Vprostřed natáčení. Víc taky nevím.“

Za Rathem to zafunělo. Henning se mořil s fotoaparátem, který vyložil z opelu. Strážník otevřel železné dveře a hubený kriminální asistent vmanévroval přístroj s neskladným stativem dovnitř. Rath a Czerwinski ho následovali.

Obrovská okna, kvůli kterým budova zvenčí vypadala jako skleník, tu zevnitř nebyla vidět. Pod stropem visely těžké plachty a i stěny kompletně zakrývaly pásy látky. Těžce naložený Henning si musel dávat pozor, aby nezakopl, všude po zemi se vinuly kabely, další byly napnuty napříč prostorem. Rath tou kabelovou džunglí obezřetně postupoval a rozhlížel se. Bylo to tu přecpané technickým zařízením. Světlomety na stativech, mezi nimi jakási prosklená kukaň připomínající nezdobenou zpovědnici. Za tlustým, dokonale vyleštěným sklem Rath rozeznal obrys filmové kamery. Druhá kamera stála na vozíku, uzavřená do těžkého kovového krytu, z něhož vyčníval jen objektiv. Hned vedle futuristický pult s nesčetnými ovladači, elektronkami a blikajícími světélky, na němž ležela sluchátka. Od tohoto pultu vedl kamsi dozadu tlustý kabel, tenčí kabely ho pak propojovaly s jakousi šibenicí, z níž visely dva černo-stříbrné mikrofony vznášející se jako dva tlustí pavouci nad salónem, jehož plocha byla zcela prosta kabelů a techniky. Luxusní parkety, nábytek z tmavého třešňového dřeva, dokonce i krb – vypadalo to, jako by elegantní hotelový pokoj zabloudil na nesprávnou adresu. A stejně tak nemístně působil uprostřed vší elegance ten shluk lidí: uválené košile vedle šedých a bílých pracovních plášťů. Jediný člověk, který svým večerním oblekem ladil s daným prostředím, seděl stranou na jedné ze skládacích židlí, které stály okolo parketu různě mezi stativy a svazky kabelů. Blonďatý muž skrývající tvář v dlaních. Stála u něj mladá žena v kostýmu barvy myší šedi a zdálo se, že ho chce utěšit, skláněla se nad ním a tiskla si jeho hlavu na šedivé břicho. Muž tu a tam nahlas zavzlykal, jediný identifikovatelný zvuk tady, protože v tom hroznu lidí na parketách mluvili všichni tak tiše, jako kdyby se tu skutečně dál točil zvukový film, jak vytrvale hlásal blikající štítek venku nade dveřmi.

Rath se protáhl okolo rozložitého stativu reflektoru, za Henningem a na scénu. Dal kriminálnímu asistentovi pokyn a ten složil těžký podstavec fotoaparátu na zem tak hlasitě, že se všichni ohlédli. Skupina se poněkud rozestoupila a Rath uviděl vedle dvou strážníků Gräfa. A pak uviděl, proč tu nikdo nemluví nahlas, proč se všichni odvažují nanejvýš tak šeptat. U Gräfových nohou se lesklo tmavě zelené hedvábí v málem elegantním nařasení, jako by bylo naaranžováno pro nějakou malbu, ve skutečnosti však halilo nepřirozeně pokroucené ženské tělo. Tvář nebylo možné rozpoznat, z poloviny byla úplně znetvořená, zuhelnatělá pokožka, syrové maso, popraskané puchýře. Druhá polovina byla zčásti skryta a dávala tušit, jak krásný ten obličej musel bývat. Rathovi se v mysli vynořil bůh Janus se dvěma tvářemi, pak doktor Jekyll a pan Hyde. Světlé blond vlasy vpravo zformovány do perfektního účesu, byly na levé straně skoro úplně sežehnuté. Hlava a trup mrtvé se vlhce leskly, hedvábí mokře lpělo na hrudi a břiše. Levou paži přišpendlil k zemi těžký světlomet.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

PÁTEK

28. února 1930

1

2

3

4

1. března 1930

2. března 1930

3. března 1930

4. března 1930

5. března 1930

6. března 1930

7. března 1930

8. března1930

9. března 1930

10. března 1930

11. března 1930

12. března 1930

13. března 1930

14. března 1930