Jana Benková

Bláznivé pokušení

Originální název: Nájdem ťa, Oliver! a Bláznivé pokušenie

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jana Benková, 2016

Translation © Olga Dobríková, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8543-3 (epub)

ISBN 978-80-243-8544-0 (mobi)

Všechna jména postav a firem v tomto příběhu jsou vymyšlena a nemají žádné souvislosti se skutečností.

1. kapitola

Nadechla se zas a znovu.

Žádná změna. Žádný zázrak se nestal – neprobudila se ze zlého snu doma, ve své krásné velké sněhobílé posteli plné polštářů. Tohle však byla bohužel realita.

Stále cítila jen pach vlhkého dřeva, nějaké trávy a chlad. Je květen, ale tady je neskutečná zima. A tma jako v pytli.

Aby ne. Oči měla sice pevně zavázané nějakým hadrem, když ji sem to individuum vleklo, ale cítila, že vchází do podzemí. Byl to chlap, tím si byla na beton jistá, protože občas něco zamumlal a cítila i sílu jeho rukou, když ji spoutával a tlačil do kufru auta. Nemohla se ani hnout, a než v tom šoku vůbec stihla něco vymyslet, vytáhl ji zase ven a ona na chvíli ucítila vůni lesa. Potom už jen prach a dřevo.

Znovu a znovu si vybavovala ten příchod. Jak je to vlastně dlouho? Tři dny? Tři a půl. Ušli jen několik kroků od auta, když jí naklonil hlavu dopředu, zřejmě aby se neuhodila o rám dveří, a klesali někam dolů po schodech. Do suterénu? Sklepa? Komory?

To však byl teprve první stupeň. Ve sklepě nezůstali. Najednou něco zavrzalo, on nervózně zahudral a dvakrát práskl do něčeho pořádně tvrdého. Znovu ji přinutil, aby se sklonila. Lekla se tak, že zalapala po dechu, ale po chvíli zjistila, že neměl v úmyslu jí ublížit. Aspoň ne fyzicky a aspoň prozatím ne.

Strčil ji do jakéhosi otvoru nebo díry, kde okamžitě reagovala na deficit čerstvého vzduchu a její nitro se stáhlo. Oči sice měla zavázané, ale pocit, že se noří do tmy, byl naprosto jasný. Tady umřu, tady mě nikdo nemůže najít!

Překvapilo ji, že po chvilkovém dojmu stísněnosti se pravděpodobně ocitli ve větším prostoru, protože se od ní trochu vzdálil. Podzemní úkryt? Proboha, jen to ne! Hlava jí až zajiskřila od nejděsivějších představ. Vybavily se jí všechny hororové scény, které doposud viděla v kině, a zachvěla se strachy i zimou.

Takže tři dny… Tři a půl.

Zaslechla kapání vody, které neustávalo ani v noci, a nějaké šustění. Vzápětí tichý vzlyk.

Už dávno zjistila, že tady není sama.

Šátek z očí jí ta neznámá bestie sice těsně po příchodu strhla, ale zahnala ji do úzkého prostoru plného prachu, hlíny, slámy a vysychající trávy, kde ji pečlivě zavřela. V rohu bylo velké vedro, kus špinavého koberce a vedle něho ještě jeden, položený na zvýšené hromádce slámy. Později zjistila, že ten druhý kus je deka, kterou se bude přikrývat během noci.

Kap, kap. Kapy kap.

Její koutek se nacházel v rohu podzemního prostoru, který momentálně sloužil k věznění čtyř děvčat včetně ní. Dvě se jí ozvaly hned první den po odchodu jejich věznitele, ta třetí se pokoušela utéct, jakmile ji ten psychopat jako svou čerstvou oběť strčil za pevné plechové dveře. Tenkým hláskem požádala o vodu. Muž remcal, ale za chvíli se vrátil, a když odemykal vedlejší dveře, něco bouchlo a holka se rozběhla k východu. Vzlykala, když silou moci šplhala po zvlhlých schodech, které pamatovaly i lepší časy, směrem k otvoru, odkud pronikalo denní světlo, ale nakonec se projevila její celková slabost a ta bestie ji za okamžik dohnala a sebrala. Dětinský a nepromyšlený pokus o útěk jí ten muž jen tak nedaroval. Při ranách, které jí vzápětí uštědřil, sebou cukala i Kristýna, neboť výkřiky trpící dívčiny nebraly konce. Potom ji popadl a hodil na zem. Zamkl. Když se vzdálil, ostatní se snažily na děvče volat, ale nereagovalo. Z bezvědomí se probralo až další den.

Když bestie přicházela s miskami s jídlem, které je jakžtakž udržovalo při životě, a vyprázdnit jim kbelíky určené na vykonání potřeby, všechny byly poslušně zticha jako myšky. Jen jedinkrát vykřikla Jana, když jí po noze proběhla odporná krysa, a ta bestie jim za trest dva dny nepřinesla vodu.

Kap.

Kristýna byla už tak zmagořená, že nebyla schopna identifikovat, z které strany ten zvuk slyší. Její oči si sice zvykly na tmu, už viděla obrysy stěn, kovových dveří i vědra, a i ji trochu uklidňoval hlas ostatních děvčat v podobné situaci, v jaké byla i ona, nad vším ale převládal pocit šoku, zděšení, beznaděje a neskutečného strachu.

Neustále se třásla, i během těch pár chvilek spánku, které si vyžádalo její vyčerpané a vystresované tělo.

2. kapitola

Město se těsně po svítání ospale a líně povalovalo v hustém mlžném oparu, ale pouze na chvíli. Potom se přes mraky vítězně prodralo slunce a pohodilo tou svou blonďatou hřívou. To mě už dokonale probudilo. Otevřela jsem dveře na balkón a vyšla na čerstvý vzduch. Oliver odešel před půlhodinou do práce. Zhluboka jsem se nadechla a rozhlédla se po okolí. Miluji naši mini terasu, na které bych nejraději i spala! Zatím tady však s Oliverem jen snídáme a já píšu.

Ale výhled máme milionový, na celou Bratislavu.

Pomalu se ze vzduchu vytrácela ranní vlhkost i chlad, dole pod námi v ulicích čím dál hlasitěji šuměla klikatící se barevná řada aut, krátce přerušovaná jen červenou na semaforech… Bylo půl osmé, slunce už začínalo svět ohřívat a já jsem si oblečená v širokém tričku a pohodlných teplácích pomyslela, jak je život nádherný…

Přemýšlela jsem a prstem poklepávala po stole, který byl přikrytý praktickým světlemodrým plastovým ubrusem. V levé ruce jsem držela ještě horký bílý šálek a popíjela svůj každodenní černý životabudič, zjemněný troškou smetany. Můj pohled zabloudil k malé krabičce z klenotnictví. Ne, nehrabala jsem se Oliverovi ve skříni a neslídila po jeho tajemstvích… Nejsem ten typ.

Za čtyři měsíce bychom se měli brát a včera jsme si spolu byli koupit snubní prstýnky. Nádherné, ze žlutého svítivého zlata, jaké jsem si vysnila.

Otevřela jsem krabičku a znovu se na ně spokojeně zadívala. Odložila jsem na stranu šálek, z kterého se ještě kouřilo. Prstem jsem obdivně projela po obou prstenech a potom jsem ten svůj vyndala.

Oliverův prsten byl čistý, hladký, ten můj zdobilo několik drobných diamantů. Paprsky slunce je olízly a prstýnek se na mém prstě rozzářil. Spokojeně jsem si prohlížela ruku, jak mi dokonale padl, a po chvíli ho strhla z prstu. Jenže dost nešikovně. Vypadl mi z ruky a kutálel se po podlaze. Naklonila jsem se, abych ho zvedla, aby mi náhodou nesklouzl do některé rýhy v betonu a nepoškodil se. Jenže prsten nezpomaloval, jen se dál kutálel a kutálel…

Vrhla jsem se za ním jako šelma na kořist, ale pozdě!

Prsten vypadl z pátého patra kdovíkam a já jsem ten pád sledovala na kolenou přes malý otvor v konstrukci terasy.

Zkoprněla jsem. Dokonale!

Žaludek se mi vyděšeně stáhl asi tak do velikosti pecky od švestky.

Co teď? pomyslela jsem si a vmžiku jsem vzala do ruky teplákovou bundu a utíkala ven. Jsem přesvědčená, že i Chuck Norris by užasl nad mou rychlostí.

Doslova za pár vteřin jsem už stála venku, před nevysokou modrobílou bytovkou, a v panice se rozhlížela před naším vchodem. Podívala jsem se nahoru, kde přesně se nachází náš balkón, ve snaze odhadnout dráhu jeho letu. Napřed jsem koukala kolem sebe nenápadně, ale štěstí mi nepřálo – neoslepovala mě žádná zlatavá záře, která by mě usměrnila. Nic. Ani nejmenší záblesk. Vůbec nic. Prsten byl fuč!

Sklonila jsem se, abych lépe viděla, a delší dobu jsem si prohlížela neupravený trávník pod terasami, z kterého vykukovaly všelijaké listy, stébla, stonky s květy i bez, a polovinu širokého chodníku. Plochu kromě trsů husté trávy pokrývalo i neuklizené listí a jakési mechorosty. Ať jsem koukala, jak jsem koukala, nic jsem neviděla. Dál přece nemohl zaletět!

Co když nespadl dolů? Mohl se zachytit v některém patře?

To mám postupně zvonit na všechny sousedy?

Raději to tady ještě pořádně prohledám… Sedla jsem si na bobek a postupně jsem se po kolenou plazila po trávníku a rukama jsem prohrabávala hlínu a zblízka prohlížela trsy trávy. Nikde nic.

„Mohu vám pomoci?“ zaslechla jsem mužský hlas a vzhlédla.

Nade mnou, přesněji řečeno nad mým vystrčeným zadkem a vypouleným tričkem, díky předklonu vyhrnutým až kamsi nad břicho, se tyčil usměvavý starší pán z druhého patra, který se zrovna vracel z nákupu. Opíral se o svou hůlku.

„Ztratila jsem… hmm… klíče,“ řekla jsem a snažila se upravit si aspoň tričko. Narovnala jsem se a zastrčila si za ucho pramen svých dlouhých vlnitých vlasů. Sahaly mi téměř k pasu.

„Máte je v ruce, slečno,“ mluvil pomalu a mě polil pot.

„To jsou… To jsou náhradní,“ koktala jsem. Byla by ze mě mizerná lhářka. „Hledám jiné… Hlavní. Hlavní klíče.“

„Vždyť říkám, že vám pomůžu,“ navrhl znovu.

„Nemusíte,“ ujišťovala jsem ho. „Děkuji, jděte klidně domů, určitě tady někde budou, vypadly nám z balkónu.“

„Doufám, že je najdete. Tak kdyby něco, budu doma,“ nabídl se.

Rozhlížela jsem se kolem sebe se stisknutými rty.

„Jo… A ještě něco… Prosím vás, nepodíval byste se, jestli se ty klíče nebo něco jiného náhodou nezachytily právě u vás?“

Přikývl. „Můžu se podívat. Samozřejmě. Pěkný den.“ Podívala jsem se na masu hlíny kolem drobných kvítků, nasazených ve dvou řadách blízko lavičky. To mám prokutat všechny záhony nebo co? Plazím se tady po čtyřech nebo v předklonu, jako kdyby mně zrovna ruplo v zádech, působí to nápadně a za chvíli bude v oknech celý dům.

Vzdychla jsem si a narovnala se. Asi to nemá význam.

Zazvonila jsem na Danielův zvonek, ale ten nebyl doma.

Všechno špatně.

Musím to Oliverovi říct.

V podvečer se při preventivní kontrole lednice zatvářil spokojeně, když v ní našel svůj oblíbený sýr. Položil ho na stůl.

„Co tam tak postáváš, lásko? Do večeře je ještě daleko, musím si něco dát… Byl to dost náročný den, nestihl jsem oběd a šilhám hlady.“

„Ale vždyť si dej, já jen, že…,“ snažila jsem se tvářit nevinně.

„Co se stalo?“ zvedl hlavu, když si uřízl dva chlapsky tlusté plátky.

Překřížila jsem ruce na hrudi a povyprávěla mu svůj ranní trapas. „Není to špatné znamení?“ dodala jsem nakonec a s napětím jsem čekala na jeho reakci. Předpokládala jsem nervózní výbuch.

Ale Oliver zůstal naprosto v klidu. „A podívala ses tam pořádně? Prohlídla jsi všechno?“

„S vystrčeným zadkem jsem dělala divadlo všem sousedům asi hodinu. Málem mi vylezly oči z důlků, ale ať jsem koukala, jak jsem koukala, nic jsem nenašla,“ přiznala jsem nakonec. „V podstatě jsem i neplánovaně vyplela ty chatrné záhony, které tam máme.“

„Ještě to znovu prohledáme.“

„Chceš říct, že jsem neschopná?“ zamračila jsem se. „Já jsem to fakt prohlížela do detailů, nikde není. Ztratil se. Já vím, že je to moje chyba, zničila jsem radost ze svatby a přidala problémy a já…“

Skočil mi do řeči: „Simi, přestaň plácat hlouposti.“

„No, až taková hloupost to není. Ten prsten.“

Svraštil čelo, které mu z poloviny zakrývaly kadeře hustých hnědých vlasů. „Určitě ne, ale nezblázníme se. Trochu sis zařádila. Bude nás to stát pár stovek, ale co už. Nemusíme jet přece na dovolenou na Maledivy. Na prsten pro svou ženu ještě dokážu vydělat.“

Pokrčila jsem rameny. „Promiň.“

Vzal si i kousek chleba. „Mohl ho někdo vzít?“

„To sotva. Když ten prstýnek spadl dolů, letěla jsem po schodech téměř paralelně s ním. Venku nikdo nebyl.“

Promnul si čelo a ukousl si další ždibek sýru. „Mohl se u někoho…“

„Já vím… Stydím se ptát sousedů, poprosila jsem jen toho dědka z druhého patra, protože mě dole potkal. Říkala jsem mu, co se mi stalo a ať prohlídne svůj balkón, ale neozval se mi. Vyjeveně čuměl na můj zadek, ale že by mi pomohl, to už ne.“

„Dívala ses znovu i z naší terasy?“ zjišťoval.

„Ano. Není vidět nic, žádný záblesk kovu. Mě to tak mrzí… Je to nádherný prsten.“

Mávl rukou a pokračoval v konzumaci pozdní odpolední svačiny. „Ještě se přece jen poptej u sousedů.“

„No dobře,“ rezignovala jsem. „Ráno je zkusím oběhnout. Promiň…“

„Kašli na to,“ mávl rukou.

Zpozorněla jsem. „Na naši svatbu?“ Nechtěla jsem, aby můj hlas zněl až tak příkře.

Oliver polkl chleba a pousmál se. „Na jakou svatbu? Svatba bude. Prsten není dogma, přežijeme i bez něho.“

„Jenže já…“ Měla jsem pocit, že se mi hlava zvětšuje od myšlenek, které neustále kynuly a v panice poletovaly sem a tam, a nabývá obludných rozměrů. Nebo mi rovnou pukne. Co bych dala za tu chlapskou vlastnost, když se jich nedotkne v podstatě nic kromě gólu Realu Madrid…

„Žertoval jsem, kočičko moje,“ odložil nůž, polkl a přistoupil ke mně. Byl o hlavu vyšší, tak se musel mírně sklonit. Zlehka mě políbil na čelo. „Koupíme nový.“

Oliver byl ajťák ve středně velké firmě a nevydělával málo, tedy – podstatně víc než já jako redaktorka ve zpravodajské agentuře, ale potřebovali jsme každé euro. Například na to, abychom jednou mohli mít tak krásný byt, jako byl tento pronajatý. Jednou znamená v dohledné době, nikoliv až budeme v důchodu. Takže vyhodit tisícovku za nový prsten pro mě nebyla až taková samozřejmost.

„No, nevím, nevím. Já jsem taková husa!“

„Tak to nejsi,“ oponoval a hodil nůž do dřezu.

„Postačí mi i prstýnek z trávy,“ přesvědčovala jsem ho, vděčná, že se nezlobí. „Z pampelišky. Abych si zapamatovala, co jsem provedla,“ našpulila jsem rty. Myslela jsem to vážně.

„Přestaň s tím, kočko, nebo mě naštveš. Raději zamíchej tu omáčku, bude už asi hotová,“ zatahal mě za dlouhou zrzavou kadeř u ucha, poplácal mě po zadku a postrčil mě ke sporáku. „Ještě pořád mám hlad jako vlk.“

„Jako vždycky,“ usmála jsem se a konečně se trochu uvolnila. Je-li chlap doma hladový, je to dobře. Ve všech ohledech.

„Nedělej z toho drama, vážně, zlato,“ zopakoval a dojedl poslední zbytek sýra. Otřel si ústa dlaní a zavrtěl hlavou. „Prsten je ptákovina, i když pěkně drahá. Ale svět se nezbortí, koupím ti nový. Ještě se poptej sousedů na ten ztracený a v pondělí to dořešíme. Soustřeď se raději na ten zítřejší pohovor. A já jdu přece jen dolů omrknout terén. Víc očí víc vidí,“ vypil si tři pořádné loky z krabice mléka a zavřel ledničku. Oliver měl pravdu. Nepatřím sice mezi ženy, které před svatbou dennodenně nadšeně piští už jen při představě toho, co obnáší zorganizování svatby, ale i mě to všechno pohltilo. Termín v nedalekém zámku jsme vybrali s Oliverem společně, pozvánky jsem už vyřešila, i seznam hostů, dokonce jsem předem vytipovala tři destinace na naši svatební cestu.

Položil mě jen výběr svatebních šatů. Jsem ženská, která nakupuje oblečení expresním tempem – už pohledem od vchodu do prodejny: přímou cestou k pokladně popadnu dvě až tři ramínka s kousky, které mě upoutají cestou, a nákup je doslova za pár minut vyřízený.

Jenže svatební šaty, to není jen tak… To jsou šaty, které si pamatujete celý život! I to bych byla ještě ochotná jakžtakž strávit, podobně jako posezení s kámoškou Ninou v lepší kavárně plné zákusků snů při příležitosti narozenin, ale svatební róbu se mnou šla vybírat máma, takže se to neobešlo bez heroizace této rodinné události, jejích velkolepých představ, plánů a stavění slavobrán už v taxíku. A při jejích dvojnásobně zvětšených očích a hlasu plném nadšení to už potom popadlo i mě a polovinu zkoušených modelů jsem společně s ní dojatě obrečela.

Ale dost svatby, bude až v srpnu a do našeho termínu mám před sebou ještě další výzvy.

Oliver ten ztracený prsten nenašel, ale už se o něm dál nezmiňoval, avšak velmi správně mi připomněl můj zítřejší pohovor!

3. kapitola

Hned po skončení školy jsem začala pracovat jako redaktorka ve zpravodajské agentuře. Výborný džob na to, jak se co nejrychleji naučit plavat ve vlnách novinařiny. Redaktor zpravodajství, navíc elév, nevysedává nekonečné hodiny v redakci a nepopíjí kafíčko při listování v nejnovějším módním časopise, než se rozhodne, jestli se do článku o nových botách pustí dnes nebo raději až zítra.

Redaktor zpravodajství elév je celé dny v pohybu. Ať prší, sněží nebo peče slunce – to ani nestíhá vnímat. Od rána pobíhá z jedné tiskovky na druhou, v mezičase si v hlavě srovnává myšlenky z té první, a ještě před začátkem té druhé z nich musí v notebooku vykouzlit hotovou zprávu a odeslat ji do redakce. Nové informace se valí ven každou vteřinu, zpravodajská agentura nesmí pospávat, musí informovat akčně, rychle, spolehlivě – takže v dokonalé informační kondici musí být i redaktor. Celý den se nezastavíte a pokud si nějaká politická strana usmyslí svolávat „extrémně naléhavý“ briefing ještě v sedm večer nebo v parlamentě desítku zapomenutých zívajících poslanců zmagoří televizní kamery a rozhodnou se, že na osočování kolegů je ta správná doba třeba v nočních hodinách, do postele padáte často až kolem půlnoci. A ráno se celý tento kolotoč roztočí znovu…

Takže neustále myslíte jen na práci, a i když máte den dva volna, vaše pozornost nepolevuje, abyste po návratu do redakce dokázali flexibilně zareagovat na každé aktuální téma.

Já jsem si na sebe naložila ještě o to víc, že jsem si před pár lety vytvořila na internetu svůj módní blog. Módu miluji už od střední školy, baví mě vybírat oblečení a vymýšlet ty nejrůznější i nejbláznivější kombinace. U holky to není nic neobvyklého, vždyť která z nás se obléká nerada, ale já jsem za tu dobu původně pouze zkušebního blogu psaného pro nejbližší kamarádky získala docela slušný počet fanoušků a jejich množství se stále zvyšovalo. Před rokem jsem si uvědomila, že už to není pouze můj vlastní prostor, ale zajímá i víc než tisícovku dalších, a tak jsem zapracovala na propracovanější koncepci módní stránky a nejednou jsem ještě po návratu z agentury před půlnocí seděla u malé lampičky, abych neprobudila Olivera, a oznamovala světu svoje nejnovější módní fantazie a tipy.

Připadá vám to všechno únavné?

Mně už taky. Práce v agentuře byla výborná novinářská škola, krásná práce s ještě krásnějším pocitem, když přinesete nějakou zásadní informaci jako první, ale po pěti letech, když už toužíte jen uprchnout na nějaký pustý ostrov, kde budou kromě vás pouze opice a na stromech velké kokosové ořechy, si řeknete – stačilo. Můj blog si zaslouží mnohem víc času i mojí pozornosti a čeká mě svatba, chci se dát trochu do klidu. Usadit se. To je divné slovo, ale asi to vystihuje moje přání. A v hlavě mi navíc začínají blikat dvě čísla. Trojka a nula. Třicet mi sice bude až za rok a půl, ale určité memento to pro mě zcela jistě je. Nedokážu ten pocit pojmenovat přesně, ale něco mi chybí. Potřebuji něco změnit. Něco…

A zítra udělám první krok.

Ten zítřek se přiřítil poněkud rychle…

Probudila jsem se už v půl páté a pohledem na strop sledovala, jak se nám v ložnici postupně rozednívá. Oliver ještě tvrdě spal. Jeho nahá hruď se zvedala v pravidelných intervalech. Bavilo mě sledovat, jak spí, a ještě víc přinutit ho lechtáním k tomu, aby otevřel ty svoje krásné čokoládově hnědé oči a podíval se na mě.

Dnes jsem ho budit nechtěla. Vyklouzla jsem zpod peřiny a jen tak bosky ve svém nočním, respektive Oliverově žlutém tričku, které se mu srazilo neustálým praním, jsem přešla do koupelny. Když jsem si opláchla obličej studenou vodou a namazala se svým oblíbeným krémem s jemnou vůní růže, vlasy jsem si jen tak prohrábla rukama a zamířila do šedobílé kuchyně. Za chvíli už celý prostor zalévalo slunce, ale i vůně čerstvé kávy, která kapala z kávovaru do dvou identických šálků.

Do dvou minut bude tady, tipla jsem si.

A znala jsem ho dobře. Sotva jsem vyndala z ledničky smetanu a připravila krajíce chleba do topinkovače, o dveře kuchyně se opřel vysoký rozcuchaný muž s přivřenýma očima, ale širokým úsměvem, který tak miluji. Vlasy mu visely kolem tváře všemi směry a částečně překrývaly i jedno oko. Poklepala jsem ho po nahé hrudi, vlepila mu polibek na rty a rozcuchala tu jeho polodlouhou vlnitou ofinu, která neměla linii žádného účesu. Oliver mě tím rád provokoval a zásadně odmítal chodit jako nějaký uhlazený bankéř. I když se ráno učesal, úpravu vlasů pokaždé zakončil jejich důkladným rozcucháním.

Vyndala jsem opečené toasty a začala na ně mazat vajíčkovou pomazánku a sýr. On mi prsty prostopášně stiskl zadek a přes moje rameno se natáhl pro jeden z plných šálků a upil si z kávy.

„Hm… Už zase musí být ráno?“

„Jen vstávej! Dnes mám velký den, potřebuji tvou podporu!“ poplácala jsem ho po ruce a ukousla si kousek z jeho topinky, do které se právě pustil.

„No právě. To zvládneš. Všechny tam okouzlíš, uvidíš,“ upil si větší doušek, vzal si talíř se třemi hotovými chleby a posadil se ke stolu. „Hned po pohovoru mi zavolej, kočičko moje,“ pochutnával si na křupavé snídani. „Máme sice prezentaci, ale mobil budu mít s sebou. Až mě v kapse polechtá, vyběhnu ven.“

„Polechtám, polechtám, jakmile tam skončím,“ usmála jsem se. „Trochu se bojím, nevím, co přesně tam ode mne budou chtít.“

Natáhl se a namotával si na prsty jednu z mých zrzavých kadeří. Rád si pohrával s mými dlouhými vlasy. Patřily ke mně tak jako asi stovka pih na mém nose i tvářích a vášeň pro jahodové žvejkačky. „Teď děláš tu nejtěžší novinařinu, neměj žádné obavy,“ řekl s plnými ústy. „Jsi výborná novinářka, děláš skvělé zpravodajství, nic tě nemůže zaskočit.“

„Zlato, tohle bude úplně jiná práce, nevím, jestli mi zkušenosti ve zpravodajství pomohou,“ řekla jsem a šla jsem se oblékat. Cestou jsem si opět ukousla z jeho chleba a zasmála se, když zavrčel a znovu mě plácl po zadku.

Shodila jsem ze sebe tričko a nahá svižně vběhla do koupelny.

„Miluji, když si zpíváš pod sprchou, maličká,“ zavolal ještě za mnou, abych se před pohovorem uvolnila a smála.

Moje falešné tóny, ke kterým mě vždycky vyprovokoval pobyt pod tekoucí vodou, totiž Oliver nesnášel. Dvojnásobně vrčel, když jsem byla se svým rozezpíváním spokojená a potom jsem s tím nemohla přestat často i celé ráno. Zejména tehdy, když mi řekl maličká.

4. kapitola

Redakce ženského týdeníku Styl sídlila v širším centru města, v podélné třípatrové budově plné jiných redakcí tohoto velkého vydavatelství, ale i jiných, menších firem. Hledala jsem práci módní redaktorky, ačkoliv v této oblasti nemám kromě blogování žádné zkušenosti. Vím, byla to odvaha, ale spoléhala jsem na štěstí a svůj módní vkus, vypracovaný i tím vlastním internetovým blogem. Už o něm psali i v EMMĚ – a právě o tuto prestiž jsem se chtěla při pohovoru do Stylu opřít.

Před vstupem do budovy jsem na sebe pro jistotu znovu nastříkala nejnovější parfém značky Lanvin a zhluboka se nadechla. Kdyby mi to tak vyšlo! Můj život se může naprosto změnit!

Měla jsem se sejít přímo se šéfredaktorkou Beatou, která vypadala jen o pár let starší než já. Stylová štíhlá holka, která svůj výškový deficit maskovala ultra vysokýma botama. Seznámily jsme se během nedávné novinářské premiéry nového filmu v kině, představila nás společná známá a vlastně tam jsem se dozvěděla, že hledají do redakce posilu. Tak skvělou příležitost jsem nesměla propásnout a hned jsem se jí na to místo i zeptala.

Do Beatiny kanceláře jsem musela projít přes celý redakční prostor Stylu posetý stoly, stolečky, židlemi, a uprostřed se nacházela velká sedací souprava, vedle které trůnila obrovská nástěnka s mixem fotografií, nějakých náčrtů a už hotových, graficky zalomených článků.

„Vítejte,“ přivítala mě stručně a důkladně si prohlédla moje dlouhé letní šaty, které mi zakrývaly i sandály. Ona měla na sobě strohý béžový kostým se sukní, k němu bílé tričko. Blond vlasy měla sepnuté vzadu tak, aby jí pár pramínků padalo do tváře. „Nejnovější kolekce… I vy jste podlehla?“ zkonstatovala s uznáním a usadila se za stůl. Já naproti ní.

„Proto se ucházím o místo módní redaktorky. Já vím, že s tím nemám zkušenosti, pracuji ve zpravodajské agentuře, ale píšu módní blog, můžete si mou práci prohlédnout,“ vysypala jsem ze sebe a tréma ze mě hned nějak opadla.

Prohlížela si moje vlasy. Nechala jsem si je rozpuštěné, takže kolem hlavy mi tvořily malé ohnivé peklo. „To jsou vaše vlastní?“

Přikývla jsem.

„Dobře. Máte správný postřeh, Simono,“ nasadila vážný výraz. „Pokud se dohodneme, čeká vás úplně jiná práce i systém, než na jaký jste byla doposud zvyklá,“ řekla a usmála se. Vzala do ruky nějaký papír a zahloubala se do něho. „Váš životopis jsem si přečetla, váš blog také. Jste šikovná, máte vkus i to, co by každá módní redaktorka měla mít: smysl pro detail a nápad.“ Srdce mi poskočilo radostí. Konečně někdo takto oficiálně ocenil mou snahu, námahu a kreativitu, kterou do blogu vkládám. Někdo, kdo se vyzná.

„Problém je jinde,“ pokračovala moje potenciální budoucí šéfová.

„Problém?“ zbystřila jsem pozornost. To veselé poskakování v mém nitru hned přestalo.

Přikývla. Měla pohledný obličej, plné rty, modré oči. Znala jsem ji už dříve z fotografie, kterou měla v časopise každý týden u svého úvodníku. „Ale není neřešitelný, vše bude záviset na vás a na vašem rozhodnutí. Nehledám totiž módní redaktorku.“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola