Vlastimil Vondruška

HUSITSKÁ EPOPEJ VII

1472–1485

Za časů Vladislava Jagellonského

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2018

© Alena Vondrušková, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8567-9 (epub)

ISBN 978-80-243-8568-6 (mobi)

Mé ženě Aleně

Prolog

Tentokrát dorazil do mé podkrovní světničky bratranec Petr mnohem zadýchanější než jindy. Na stůl položil tlustou knihu svázanou do bělené kůže. Na jejím hřbetu byla zlatem vyražená sedmička. I když sípavě oddechoval, zvedl významně prst (jak mívá stále ve zvyku) a celkem zbytečně podotkl, že se už těší, až ji otevřeme a začneme do ní psát poslední část naší kroniky rodu Prokopů. Že bude tahle kniha poslední, jsme se dohodli už dávno. Všem tvrdíme, že sedm je šťastné číslo, proto tedy. Ale ve skutečnosti je to jinak. Oba máme už svůj věk. Kdo ví, zda ve zdraví vůbec dopíšeme tenhle sedmý díl. Podobné obavy nejsou v našem stáří nic divného. Oba jsme dávno překročili věk, kdy má muž silné paže, hladkou tvář a snadno uspokojí ženu.

O masopustu jsme s Petrem na tohle téma žertovali. Za léta společné práce se naučil sebeironii, i když je katolík.

Svým obvyklým suchým způsobem pronesl: „Milý Danieli, je jistě dobré mít silné paže, ale bystrý rozum, který zdobí moudrost stáří, je rozhodně víc. Hladká tvář? Ani to není ctnost. Existují i jiné části těla, a ty ti zůstanou hladké až do smrti. A zvláště ta jedna je užitečnější než tvář, zvláště když si chceš pohovět v křesle. Nu, a oba dobře víme, že žádná žena nebude spokojená nikdy. Tak proč o to usilovat?“

„Milý Petře, možná to nevíš, ale i v našem požehnaném věku, kdy máme bílé vlasy, slabé ruce, ale bystrý rozum, dokážeme ženu uspokojit. Ty sám to děláš často a máš z toho zjevné potěšení.“

„Co to plácáš za hlouposti?“

„Copak nepíšeme kroniku? Několikrát jsem tě přistihl, jak z ní čteš ženám u kašny. A kdykoli tě pochválí, žes je potěšil a uspokojil jejich zvědavost, tváříš se jako kohout.“

„Pravda, pravda,“ pokyvoval rozvážně hlavou. „To si namlouvat můžeme, ale církev říká jasně, že manželství je platné teprve tehdy, pokud muž uspokojí svou ženu v loži manželském. O četbě kroniky se tam nehovoří nic, a proto je tvá myšlenka lichá.“

Oba jsme se zasmáli. Často vedeme podobné hovory, které jsou vlastně k ničemu, mravokárci by nejspíš řekli, že se pohybujeme na hranici hříchu a konšelé by útrpně podotkli, že nám stáří zatemnilo úsudek. Ale my dva v nich nacházíme uspokojení. Možná právě proto, že píšeme kroniku našeho rodu, který pochází od píseckého kupce Prokopa.

Museli jsme prostudovat desítky a stovky stran různých kronik, kázání, listin i osobních zápisků. Často nám bylo smutno, jak nenávist brala soudnost našemu lidu jen kvůli tomu, zda přijímat či nepřijímat z kalicha. Brali všechno tak fatálně a vážně. Ten, kdo se neumí usmát, není schopen pochopit druhé, přemýšlet a udělat kompromis. Rozum a smích jsou dvě strany téže mince.

My dva jsme ve věku, kdy nám zbývá už jen malinký krok na věčnost. Ale teprve při práci nad naší kronikou jsme pochopili, že bez laskavosti, nadsázky a třeba i hloupého žertování by byl život očistcem už tady na zemi.

V jedné tiskařské oficíně vyšla malinká knížečka, v níž jsou žerty, které se mezi lidem vyprávějí. Ve většině z nich obhroublost nahrazuje duchaplnost. Ale jeden žert se mi tam líbil. Zemře zbožný utrakvista a vydá se k bráně nebeské. Tam ho uvítá Bůh a ptá se, zda byl celý život zbožný a poctivý. Onen muž odpoví, že ano a rozvláčně vypočítává, co vše na zemi vykonal, jak byl zbožný, nepodléhal marnivosti ani světským svodům a nikdy nevyhledával společnost mužů rozpustilých, ale jen věrných víře. Bůh ho vážně vyslechne a pak se zeptá, zda hodlá stejně ctnostně žít i v nebi. Zemřelý okamžitě přisvědčí. „Nedá se nic dělat, maž do pekla!“ rozhodne Bůh. Zemřelý si těžce povzdechne, beze slova se otočí a se svěšenými rameny se vydá po kamenité cestě k bráně pekelné. Sotva ale udělá pár kroků, ozve se za ním smích a Bůh volá: „Vrať se, já si jen dělal legraci!“ Když jsem tenhle žert vyprávěl svému bratranci, usmál se. Před mnoha lety, kdy jsme kroniku začínali psát, by nejspíše podotkl (samozřejmě s prstem významně vztyčeným), že tohle je pro nás, kališníky, typické. Kacíři jsme a budeme. Ale teď, po letech společné práce, opáčil: „Kdyby k té bráně přišel místo toho tvého utrakvisty náš katolický děkan, bude se chovat stejně. Ten se totiž usmál naposledy asi tak hodinu po svém narození. Pak už nikdy! A nejspíše by Boha pokáral, že smích je formou hříchu.“

Ne, nemíním samozřejmě svět zlehčovat. Tvrdím jen, že život pozemský není slzavé údolí, navzdory všemu tomu, čemu musí křesťan čelit. Peklo není jen tam dole, ale mnohdy si ho na zemi děláme sami svou hloupostí, chtivostí moci a peněz, sobectvím a závistí. Člověk by se měl radovat z drobností a měl by tolerovat i víru těch druhých. Protože jak mezi katolíky, tak i mezi kališníky jsou lidé hodní i zlí, chytří i hloupí, ale všichni tihle křesťané mají právo dýchat stejný vzduch. Jenže tohle poznání, bohužel, přichází až k stáru. A mnozí k němu nedospějí nikdy.

A ještě jednu věc vám chci povědět, než začneme psát poslední díl naší kroniky. Nesuďte naše předky přísně, protože oni žili v úplně jiné době, než žijeme my. To, co nám připadá jasné, to oni museli teprve poznat. To, co my považujeme za špatné, oni za špatné nepovažovali, protože se žilo jinak. Raději se poučme z toho, v čem se mýlili a v čem měli pravdu. A nebuďme namyšlení, že jsme chytřejší a lepší než oni. Nejsme. Já bych vás chtěl vidět v dobách, o kterých píšeme!

Rok Páně 1471

„Možná bychom měli budoucím čtenářům připomenout, čím jsme předchozí knihu skončili,“ navrhl jsem. „Neboť to, co se stalo, byla pro celou zemi veliká katastrofa.“

„Tak veliká snad zase ne,“ oponoval uvážlivě můj bratranec Petr. „Slunce dál vycházelo a zapadalo, naši předkové dál zápasili o živobytí a hledali své drobné radosti v událostech, které je obklopovaly a pohlcovaly. Ale tak je to vždycky. Ráj na zemi nikdy není, nebyl a nebude. Záleží jen na lidech samotných, aby si sami nedělali z bytí pozemského peklo. Sobě a ani svému okolí.“

Musel jsem souhlasit, protože obratně uhnul k něčemu, co bylo nezpochybnitelné. Já však hovořil o něčem jiném. Nemělo cenu se přít. Proto jsem otevřel naši zatím poslední dopsanou knihu, právě ji donesli od knihvazače, a četl jsem: „Dne dvaadvacátého února zemřel na faře U Týna utrakvistický arcibiskup Jan Rokycana. Přesně o měsíc později, v pátek dne dvaadvacátého března roku Páně čtrnáctistého jednasedmdesátého, zemřel český král Jiří z Poděbrad.“

KAPITOLA 1

Po několika mrazivých dnech se prudce oteplilo a sníh tál před očima. Byla sobota a blížilo se poledne. Plzní se nečekaně rozezněly zvony. Nejprve z věže nedostavěného chrámu svatého Bartoloměje na rynku a k němu se rychle přidávaly další. Vilemína to měla nejblíže ke konventu dominikánů. Ani kostel svaté Markéty nebyl zdaleka hotový, ale byl už vysvěcený, a proto chodívala na mše tam. Zrovna vařila, naštěstí dceři Bohuši bylo už třináct let a v kuchyni ji mohla hravě zastoupit. Vilemína byla zvědavá, co se děje, proto dceru postavila ke kotlíku s polévkou a sama vyběhla z domu.

Pospíchala a teprve na ulici si kolem hlavy ovazovala šlojíř, jak se na vdovu slušelo. Před vchodem do konventního kostela potkala Důru, manželku bohatého kožešníka a členku Mariánského sesterstva, které ona sama z příkazu administrátora Hilária Litoměřického založila. V čele zbožné družiny stála i po Hiláriově smrti.

„Co se stalo?“ vyhrkla trochu polekaně.

„Dobrá zpráva,“ opáčila Důra a roztočila se, jako by byla na taneční zábavě. „Ten kacíř je mrtvý.“

„Který?“

„No přece král Jiřík. Zemřel včera večer v Praze. Před měsícem Rokycana a teď on. Čekají nás konečně lepší časy!“

„Dá-li Bůh,“ ozvalo se za jejich zády. Obě se rychle otočily. Za nimi stál Půta Švihovský z Rýzmberka, pětadvacetiletý rytíř s naducanými kulatými tvářemi a splihlými nakadeřenými vlasy. Na sobě měl sice pěkný, ale zablácený a provlhlý oděv, bylo zřejmé, že právě dorazil. Na Důru se skoro ani nepodíval, zamířil rovnou k Vilemíně. Objal ji a potom cudně políbil na tvář. Dělával to, kdykoli se setkali.

Půtův otec Vilém byl totiž Vilemíniným kmotrem a po něm dostala své jméno. Narodila se ve dnech, kdy se Plzeň ubránila husitům a on jí na památku té události daroval zlatý medailon s velbloudem. Tohle podivné zvíře Janu Čapkovi ze Sán odvedl z ležení husitských obléhatelů Vilemínin otec Jan a císař Zikmund velblouda přidal na památku do městského erbu. Zvíře pak ještě dlouho žilo v ohradě za radnicí, Plzeňští ho hýčkali jako symbol svého vítězství a díky němu měla Vilemína ve městě jisté výsadní postavení. Otec jí zemřel před šesti lety a velbloud několik týdnů po něm.

Urozený kmotr nezapomněl na Vilemínu ani ve své závěti a odkázal jí rychtářství v Přešticích a masný krám v Horažďovicích. To bylo ještě v době, kdy byla manželkou plzeňského řezníka Jindříška. Jenže předání dědictví se protáhlo, protože Půta byl v době smrti svého otce nezletilý a jeho poručník bratranec Vilém Rabský odmítal majetek dělit do doby, dokud ho svému chráněnci nepředá.

Tehdy poprvé se Vilemína setkala s mladým Půtou. Stejně jako jeho otec i on jí říkával kmotřenko a jako mládenec ji rád líbával. Ne vždy si vybíral jen tvář, ale v rozumné míře mu to dovolovala. Věděla, že na něm bude záležet, zda její dědický nárok uzná. A nezklamala se. Zatímco v jiných případech nastaly průtahy, ona dostala podle kšaftu jeho otce vše hned, jak byl Půta prohlášen za dospělého.

Pokud ho povinnosti přivedly do Plzně, přespával v jejím malém domku, a to pak spolu trávili i večer. Vilemína nebyla žádná krasavice, bylo jí už téměř čtyřicet let, i když na ně rozhodně nevypadala. Měla však pěkně stavěnou postavu a zvláštní kouzlo. Po matce byla živá, bezprostřední a zábavná. Navíc celkem vzdělaná, což uměl Půta ocenit. Sám studoval na vysokém učení v Lipsku a nevzdělané ženy ho nudily. Včetně jeho urozené, bohaté a nezábavné manželky.

Půtovi však nešlo při setkání s Vilemínou jen o zábavu. Plzeň byla klíčem k západním Čechám a pevná bašta katolické víry. Díky ní věděl o všem důležitém, co se ve městě dělo. A jako hlava Mariánského sesterstva mu byla užitečná i jinak. Kdykoli měla dveře otevřené u nového administrátora a současně probošta pražské kapituly Hanuše z Kolovrat, který stál v čele české katolické arcidiecéze. Protože však Prahu ovládali stoupenci Jiřího z Poděbrad, kapitula sídlila v Plzni a on nedaleko na svém hradu Zbirohu.

„Pospíchám do Prahy,“ vysvětloval Půta Švihovský z Rýzmberka a pak se podíval na Důru tak, že i když byla zvědavá a sebevědomí jí rozhodně nikdy nechybělo, rychle se otočila a zmizela ve vratech kostela.

„Vím, král zemřel,“ přikývla Vilemína věcně.

„Právě. Nám nemůže být jedno, kdo se ujme českého trůnu. Budu mluvit otevřeně, má drahá kmotřenko. Existují totiž hned dvě velká nebezpečí. Tím prvním je Jiříkův syn Jindřich, kníže Münsterberský. Je utrakvista a za něj se určitě postaví všichni kališníci. To by pro nás nebylo dobré. Ale ani uherský král Matyáš by nebyl dobrá volba.“

„Proč? Je přece katolík.“

„I císař Zikmund byl katolík. Jsou stejní, jde jim víc o prestiž než o katolickou víru. Matyáš by slíbil utrakvistům cokoli, aby uznali jeho olomouckou korunovaci naším králem. Teď je naděje mít panovníka, který nebude kališníkům ustupovat.“

„Prozradíš mi, kdo by to měl být?“

Půta Švihovský z Rýzmberka se na okamžik zatvářil tajemně, pak se k ní naklonil a do ucha jí pošeptal: „Bavorský vévoda Ludvík Bohatý. Bratranec Vilém už za ním odjel do Landshutu a já jedu za přáteli. Předpokládám, že se s nimi v Praze potkám.“ Pak se napřímil a dodal: „Ovšem ty v tom můžeš pomoci. Jsi chytrá, a tak ti asi nemusím vysvětlovat, že bys měla po městě nenápadně rozšířit, že by bavorský vévoda byl tou nejlepší volbou.“

„Pokud si to přeješ, udělám to.“

„Jsi ta nejlepší kmotřenka, jakou znám,“ řekl, znovu ji objal a tentokrát jeho polibek postrádal zdrženlivost. Rychle ji ale pustil, když si všiml, že se za rohem vynořili dva dominikáni v bílých řeholních hábitech. „Na tvou pomoc nezapomenu,“ slíbil ještě a zmizel.

Vilemína zůstala, bylo by neslušné utéct před řeholníky do vrat kostela. Starší z dominikánů jí nejprve požehnal a pak spokojeně podotkl: „Jdeš jako na zavolanou, sestro!“ Jmenoval se Bonifác, byl převorem konventu a ve městě vedl proslulou latinskou školu. Měl Vilemínu rád, ale ještě raději jejího syna Jindříška, který ve škole patřil k premiantům.

Jindříšek byl ve všem po svém otci. Byl to vnímavý mládenec s upřímným pohledem a laskavým srdcem. I když mu bylo už skoro osmnáct let, Vilemína věděla, že dosud nepolíbil jedinou dívku. Dělalo jí to starosti, protože pochopila, že ho chce Bonifác získat pro svůj řád. A Jindříšek nebyl proti, jak to tak vypadalo.

Dominikáni byli proslulí vzdělaností a její syn dychtil poznat všechna tajemství křesťanského světa. Jenže navzdory své víře si Vilemína pro svého jediného syna představovala lepší a především zábavnější budoucnost. I v tom byla pragmatická po své matce Bohuši. Víra měla prostému člověku sloužit, ne obráceně.

„Vím, král Jiřík zemřel,“ opáčila a pokřižovala se, protože to považovala za správné. Byl sice kališník a podle papeže kacíř, ale byl to křesťan a člověk jako každý jiný. Když byl před časem na jeho příkaz městským rychtářem kališník, hrozilo, že ji připraví o část majetku. Navzdory tomu se mělo mrtvým odpouštět.

Převor Bonifác pochopil, co se jí honí hlavou, i on se pokřižoval a pak laskavě řekl: „Máš dobré srdce, sestro. Nicméně teď je třeba myslet na budoucnost a na to, jak upevnit víru v této kacířské zemi.“

„Amen,“ řekla zbožně. Věděla, že víc se od ní stejně neočekává. Dominikáni byli vzdělaní a rádi hovořili sami. Názory jiných je příliš nezajímaly. To, co říkali, považovali za příkaz, byť o tom hovořili s laskavostí kazatelů.

„Odpoledne se bude konat mše za zdraví a slávu Matyáše Korvína,“ pokračoval převor dominikánů důrazně. „Českým králem byl už korunován v Olomouci a papež stojí na jeho straně. Je tedy logické, že by se trůnu měl ujmout on, a proto se za něj postaví celá Plzeň. Na bohoslužbu přiveď všechny členky sesterstva. Přineste svou korouhev, aby bylo každému na první pohled zřejmé, že krále Matyáše ctíte. Vy, i celé město.“

Johanka z Rožmitálu spěchala do Prahy, protože obdržela zprávu, že manžel je těžce nemocný a chystá se přijmout poslední pomazání. Jenže rozloučit se s ním už nestihla. V Českém Brodě ji čekal posel, aby jí oznámil, že český král zemřel. Celou noc strávila na modlitbách za spásu jeho duše, hlavu si po způsobu předků zahalila do bílé smuteční roušky, ale tím to pro ni zatím skončilo. Slzy si schovávala na chvíli, až budou českého krále pohřbívat. Teď musela myslet na budoucnost.

Manžel s ní několikrát mluvil o tom, co bude po jeho smrti. Svou vůli jí podrobně vysvětlil a důvěrně se dohodli, jak by se měla rodina chovat, aby z jeho velkolepého díla nezbyly jen trosky. Jenže všechno vypadá jinak, když se o smrti hovoří, a když potom přijde. Dostala strach a pocit odpovědnosti ji doslova roztřásl, jako by měla zimnici. Sebrala veškeré síly, protože před svým dvorem mohla truchlit, ale ne se třást v obavách. Teď byla královna vdova a osud téhle země v nejbližších dnech a týdnech ležel na ní.

Věděla, že se musí co nejdříve setkat s Jindřichem. Tak si to manžel přál. V srdci pocítila drobný osten žárlivosti, protože nebyl její syn. Jiříkovi ho porodila první manželka Kunhuta ze Šternberka. Ta dala Jiříkovi hned tři syny a nádavkem dvě dcery. Ona jen jediného, a ten byl ještě vymodlený, protože to skoro dva roky vypadalo, že nedokáže obtěžkat. Nakonec jí ale Panna Marie to štěstí dopřála, a českému králi dala nejen syna, ale k tomu ještě dceru. Hynkovi bylo něco přes osmnáct let a byl to mladík mimořádně vzdělaný, veselý, zábavný, duší rytíř a umělec, jenže sama uznávala, že pro vládu se vůbec nehodí. Vždycky si rozuměl spíše s jejími bratry, pány z Rožmitálu, kteří byli v mnohém jako on, než se svými nevlastními sourozenci. V každém případě byl v tuhle chvíli pro boj o trůn nepoužitelný.

Z prvního manželství měl král Jiřík syny tři, ale ve svých plánech mohl počítat jen s tím nejmladším, s Jindřichem. On sám ho považoval za nejpovedenějšího, proto právě jemu zajistil titul Münsterberského říšského knížete výměnou za pomoc, kterou poskytl císaři Fridrichovi Habsburskému, toho jména třetímu, když ho ve Vídni oblehli vzbouření rakouští velmožové.

Johanka z Rožmitálu chápala, proč se musí opřít právě o knížete Jindřicha. Jeho bratr Viktorín byl už druhým rokem vězněm uherského krále Matyáše Korvína. A nejstarší manželův syn Boček nebyl úplně normální. Na dvoře se shovívavě říkalo, že je divoký a nevyzpytatelný, ale Johanka to nazývala pravým jménem. Byly chvíle, kdy se choval jako šílený. Proto nad ním stále dohlížel poručník, i když bylo Bočkovi už třicet let.

Johanka z Rožmitálu předpokládala, že Jindřich bude někde ve Slezsku, neboť se připravoval na obranu. Začátkem roku totiž uherský král Matyáš nahradil svídnicko-javornického hejtmana Oldřicha Zajíce z Házmburka zkušeným válečníkem Francem z Háje. A to znamenalo jediné, bude se znovu válčit.

I když si nebyla zcela jistá, nechtěla čekat a doufala, že Jindřicha zastihne v jeho knížecím sídle ve slezském Münsterberku, jemuž Poláci říkali Ziębice. Hned ráno, ještě se ani pořádně nerozednilo, opustil její kočár Český Brod. Vozkovi nařídila, aby koně nešetřil a při každé možné příležitosti přepřáhl. I když ji bolelo celé tělo, večer odmítla přenocovat v zájezdním hostinci za Jaroměří, jen se tam v rychlosti najedla. Udělala dobře, že se usadila ke stolu a dala se do řeči s hosty. Od jednoho kupce se dozvěděla, že jede z Náchoda a ví jistě, že tam ještě před polednem kníže Jindřich byl.

I když teprve končil březen, cestovat se přes noc dalo, protože do úplňku zbývaly jen dva dny a nebe bylo jasné a plné hvězd. Vládlo bezvětrné počasí a cesty byly upravené. Ještě před půlnocí dorazila její družina před náchodské hradby. Chvíli trvalo dohadování se strážnými, ale dříve než ponocný odtroubil půlnoc, seděla už v křesle u krbu, z něhož sálalo příjemné teplo. Proti ní si hověl její nevlastní syn Jindřich Münsterberský. Na sobě měl teplé domácí šaty a zíval, protože ho vytáhla z lože. Nebyl v něm sám a usnul teprve před chvílí.

„Ano, i mně otec řekl svou vůli,“ opáčil zdvořile, když mu Johanka z Rožmitálu vysvětlila, proč tak spěchala. Jeho poznámku považovala za neuctivou, ale obrnila se trpělivostí. Teď přece nešlo o ni, ale o České království.

„Tím lépe,“ přikývla se strojeným úsměvem. „Nebudeme zbytečně ztrácet čas. Je třeba jednat rychle.“

„To jistě,“ souhlasil vyrovnaně. Po otci byl trochu menší postavy, ale po Šternbercích zdědil robustnost skutečného rytíře. Měl ostře řezanou tvář, oči posazené blízko u sebe a nad nimi vysoké čelo. Jako většina kališníků si nechal narůst mohutné vousy, na rozdíl od bratra Viktorína však nenosil dlouhý nakroucený knír a na bradě si je sestřihoval do špičky. Lesklé havraní vlasy mu splývaly kolem uší až na ramena a podle německé módy si je natáčel do zvlněných loken. Z každého jeho gesta a slova vyzařovala autorita. Ani v tom se otci nepodobal. Král Jiřík své odpůrce raději přesvědčoval, jeho syn dával přednost síle.

„Pak musíme probrat dvě záležitosti,“ tvrdohlavě si stála Johanka z Rožmitálu na svém. Svými odpověďmi jí syn úkol nijak neulehčoval a nechápala, proč se chová tak odtažitě. Jindy k ní býval mnohem srdečnější a vždycky si rozuměli. Ale i jeho nejspíše zaskočila otcova smrt.

Odhodlaně pokračovala: „Tou první jsou záležitosti království, a tou druhou zájmy našeho rodu. Co se týká toho prvního, nejbližší kroky jsou zřejmé. Musíme udržet v zemi klid a jednat podle zemského práva. Jako královna vdova mám snad jistou autoritu a ty se staneš zemským správcem. Tak to na smrtelném loži nařídil král Jiřík těm, kteří s ním byli v jeho poslední hodince. Řekl mi to posel. A tak se stane.“

„Předpokládal jsem to a je to jistě rozumné.“

„Naštěstí mi stihl asi před měsícem můj královský manžel soukromě sdělit, co v případě jeho smrti. Neviděl jinou možnost než přenechat za určitých podmínek trůn Matyáši Korvínovi. Uherský král vězní tvého bratra a on si nepřál, abychom mu dovolili ublížit. Navíc mu bylo jasné, že jakákoli jiná volba by znamenala novou válku. A té se chtěl s ohledem na náš lid vyvarovat. Země chudne a lidé hladoví!“

„To vše řekl i mně,“ potvrdil klidně Jindřich Münsterberský.

„Přál si, abych se veřejně vzdal nároku na český trůn a to samozřejmě udělám. Ovšem s dovětkem, že na český trůn musí zasednout panovník, který potvrdí nám, kališníkům, náboženskou svobodu a zasadí se o to, aby papež uznal kompaktáta a sejmul z nás cejch kacířů.“

Johanka z Rožmitálu přikývla, věděla to, i když nepovažovala za vhodné, aby s tím začala ona. Na rozdíl od manžela byla katolička. Proto hned přešla k druhé záležitosti, která byla podle ní mnohem ožehavější.

„Víme oba, jak si král Jiřík přál, aby na trůn usedl panovník jeho krve. Ty nebo Viktorín. Uvažoval i o mém Hynkovi, protože ten se jako jediný narodil z královského lože, vy dva nikoli. Vaše matka nebyla korunovaná česká královna.“

„Ztrácíme čas,“ přerušil ji netrpělivě. „Hovořili jsme o tom přece několikrát a je to jasné. Za dané situace prostě nemá nikdo z nás nejmenší naději získat královskou korunu. Otec to samozřejmě věděl a podle toho vedl v posledních měsících svou politiku. Jeho přáním však bylo, abychom udrželi rodový majetek, který rozhodně není malý. A abychom si udrželi jistý vliv na chod věcí zemských. To znamená vycházet po dobrém nejen s českými stavy, ale i s těmi moravskými a slezskými, a rovněž s uherskými, samozřejmě za předpokladu, že se králem stane Korvín.“

„A je jiná možnost?“

„V křesťanském světě je možné všechno,“ vyhnul se Jindřich přímé odpovědi. Otec mu totiž před Vánocemi mezi čtyřma očima sdělil, jak moc by si přál, aby Korvín ostrouhal. To ovšem znamenalo najít na český trůn někoho, kdo je vojensky stejně silný, ale hlavně odhodlaný válčit. Takovým vládcem byl široko daleko jen polský král Kazimír. Ani jeho nebylo možno považovat za přítele. Ještě koncem loňského roku zhatil politické plány krále Jiříka, jenže smrt rozdala nové karty. A Polák byl pořád lepší než Korvín. Posadit na český trůn syna polského krále, o to usilovali kališníci už před padesáti lety. Co se nepovedlo tehdy, mohlo se povést teď. Jednání se ovšem musela odbývat v tajnosti a sám král Jiřík syna Jindřicha nabádal, aby o tom neprozradil nic ani jeho ženě královně. Ten plán byl totiž značně ožehavý a měl řadu úskalí.

„Co tím chceš naznačit?“ zeptala se Johanka z Rožmitálu podezřívavě.

„Nic. Samozřejmě nic,“ opravil se rychle. „Chtěl jsem jen říci, že jako nový zemský správce musím zachovat přísnou neutralitu. Nesmím stranit nikomu z těch, kteří se o českou královskou korunu přihlásí. Rozhodovat bude zemský sněm.“

„To je rozumné, Jindřichu,“ souhlasila s nepatrným ulehčením.

„Ale povím ti ještě něco, co ti otec rozhodně neporadil, i když mně se s tím svěřil. Pokud bude zle, přeje si, abys upřednostnil zájmy našeho rodu nad zájmy země. I nad zájmy kalicha.“

„To by nikdy neřekl!“

„Přísahám na Ježíše Krista, je to tak! I když zdědíš panství i v Čechách, opora tvé moci je ve Slezsku. Jenže tam jsi obklopen samými katolíky. Pokud si to bude vyžadovat situace, a opravdu nebude jiná možnost, máš odvrhnout kalich, jinak dopadneš jako beránek mezi vlky!“

KAPITOLA 2

I když venku poletoval sníh a pokryl už celé nádvoří pasovarské tvrze, chystala se Miluše na cestu. Podle štědrého odkazu Oldřicha z Rožmberka měla výsadní privilegium vést vyšívačskou dílnu a syn Vítek dostal doživotní rentu a úřad na krumlovském dvoře. Díky tomu se rozšířila fáma, že Vítek je bastardem, jehož zplodil urozený pan Oldřich. Nebyla to pravda, ale Miluše to nikomu nevyvracela, neboť to bylo pro ni i jejího syna výhodné. Tím spíše, že jeho původ byl ve skutečnosti více než pochybný.

Pro veřejnost ho za svého uznal Matteo, syn plzeňského příbuzného Jana. Byl malíř, pracoval v Krumlově a nedlouho poté zahynul v Benátkách. Matteo nenacházel zálibu v půvabech žen, ale mužů. Tu službu jí udělal proto, že příbuzní si mají pomáhat. Dokonce si ji vzal za manželku, i když sňatek ve svatebním loži samozřejmě nekonzumovali. Už tehdy lidé kroutili hlavami a říkali, že to je nějaké divné. Řeči ustaly, až když se po smrti Oldřicha z Rožmberka rozšířila fáma, že Vítkovým otcem je ve skutečnosti zemřelý Vladař. Pak dávalo smysl, že si ji vzal malíř, který v té době pro něj pracoval a dítě uznal za své. Tak se to na dvorech velmožů dělávalo vždycky.

Skutečným Vítkovým otcem byl jiný její bratranec, písecký pekař a později purkmistr Mikuláš. Kdysi ho Miluše milovala, ale Barborka jí to rozmluvila. Jak už měla ve zvyku, pokud nestačila slova, použila sílu. Barborka byla podle obecného mínění jedním z nejlepších rytířů na Klatovsku. Někteří s úctou dodávali, že zvláště v mládí dělala čest všem loupeživým rytířům. Ona i její druhý manžel Racek. Ale to už bylo dávno. Ještě teď si Miluše pamatovala pohlavky, které od ní schytala, aby dostala rozum. Tehdy se urazila, ale později byla ráda. Před třemi lety se vdala za Johanida z Buku a věděla, že neprohloupila. Konečně měla chlapa, který se postaral o tvrz a v noci i o ni.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Prolog

Rok Páně 1471