Tony Parsons

Na porážku

Originální název: The Slaughter Man

Vydáno u Century, a division of The Random House Group Limited,

London, Great Britain 2015

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Copyright © 2015 by Tony Parsons

Translation © Michaela Teličková, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8555-6 (epub)

ISBN 978-80-243-8556-3 (mobi)

Pro Yuriko

Zločiny mají svou ozvěnu rozléhající se mnoha lety a životy.

Jen zřídka vražda zničí život pouze jednoho člověka.

Joyce Carol Oatesová

PO ŽIVOTĚ V BLACK ROCK

—

Většina cikánů má strach z mrtvých.

Raymond Buckland

Bucklandova kniha cikánské magie:

PŘÍBĚHY, KOUZLA A LÉČITELSTVÍ KOČOVNÍKŮ

Prolog

Silvestr

Chlapce probudil otcův výkřik.

Rozléhal se temnotou chodby a vycházel zpoza dveří od ložnice rodičů. Jeho otec zařval, jako by se mu před očima zhroutil celý svět.

Ten řev byl prostoupený hrůzou a hněvem. Chlapec ještě nebyl zcela probuzený, ale vyskočil z postele a na škvíru pootevřel dveře – jen natolik, aby se přes potemnělou chodbu mohl podívat na zavřené dveře ložnice, odkud se teď ozývalo pouze ticho.

„Tati?“

Stál tam a zíral do tmy. Jediným zvukem v domě teď byl jeho přerušovaný dech a opilecké hlasy oslavující konec dalšího roku, které se dovnitř nesly z ulice.

Domem se rozezněl zvon rozhoupaný náhlým poryvem větru. Bylo to hluboké zvonění chrámového zvonu z matčiny zahrady, který jako by odbíjel na znamení konce všeho.

A za dveřmi ložnice na konci chodby se jeho matka rozkřičela.

Když konečně přestala, jeho otec se rozplakal, jako by mu právě puklo srdce.

Chlapci se sevřelo hrdlo hrůzou.

Jeho laskavý a klidný otec s nenuceným, neustále pobaveným úsměvem, otec, který nikdy nezvyšoval hlas, natož aby pozvedl ruku, plakal, jako by mu brali všechno, co miloval.

Pak uslyšel hlas, který neznal. Nesmlouvavý.

Nelidský. Nepříčetný vztekem.

„Nebudu to opakovat. Chci, aby ses díval!“ rozkázal ten hlas.

Následoval zvuk, který nedával žádný smysl.

Zvuk, jako když se seká dřevo. Buch… buch… buch… Tlumené sténání plné utrpení vycházející zpoza dveří od ložnice doprovázely veselé výkřiky opilců, kteří žili v jiném světě.

Nic z toho se nezdálo skutečné.

Chlapec se sesunul na dveře, ztěžka se nadechoval a po chvilce si uvědomil, že mu po tvářích stékají slzy.

Někde v jejich domě se rozštěkal pes a ten známý zvuk, ta nečekaná připomínka světa, kterému rozuměl, ho přinutila k pohybu.

S bušícím srdcem a ztěžklýma nohama vyklouzl z pokoje. Po celém těle se mu rozlil pot, tak byl vyděšený.

Rychle se od těch strašných zvuků vzdálil a přeběhl do pokoje svojí sestry.

Vešel dovnitř a našel ji, jak sedí na posteli v oblečení na párty, oči má suché a obličej bledý šokem. Rychle ve tmě nahmatala telefon a stiskla jednu devítku.

Při náhlém výbuchu zvuků dalšího násilí vycházejících z ložnice na konci chodby oba vzhlédli. Byly to neznámé, nerozpoznatelné zvuky. Odehrával se tam zuřivý zápas, něčí tělo naráželo do stěn a o podlahu. Ozvalo se tlumené zadunění a přidušené zasténání.

Byly to zvuky toho, jak někdo bojuje o život. Uviděl, že jeho sestra stiskla další devítku.

Zavřel oči, chtělo se mu zvracet.

Každou chvílí to skončí. Probudí se a tahle noční můra bude pryč. Ale když oči zase otevřel, bylo to skutečnější než cokoli jiného, co dosud poznal.

Jeho sestře se třásly ruce, když stiskla třetí a poslední devítku.

Pes pořád zběsile štěkal.

A pak se na chodbě ozvaly těžké kroky, ani se nesnažily jít pokradmu.

Šel si pro ně.

„Dveře!“ sykla jeho sestra a chlapec je jedním zoufalým pohybem přibouchl a zamkl.

Pak ustoupil a nespouštěl ze zamčených dveří oči. Někdo zaklepal.

Bylo to jemné, skoro hravé zaklepání kloubem ukazováčku.

Podíval se na sestru.

Dveře se opřely do zárubně, jako by je někdo zkoušel silným ramenem. Pak se ozvalo kopání a dřevo se začalo třást, štípat a praskat.

„Dovolali jste se na tísňovou linku, jak vám mohu pomoci?“

„Prosím,“ hlesla dívka. „Potřebujeme pomoc.“ Chlapec se mezitím rozběhl k oknu, trhnutím ho otevřel a do místnosti vletěl ledový vzduch, který s sebou přinesl vzdálenou ozvěnu hudby, oslav a smíchu doprovázejícího poslední minuty posledního dne roku.

Ohlédl se za sebe, když uslyšel, jak se dveře podvolily, a za nimi uviděl temnou postavu tyčící se v temnotě chodby. Natáhla se roztříštěnými dveřmi a otočila klíčem, který chlapec nechal v zámku.

Nevypadala jako člověk.

Vypadala spíš jako koncentrovaná temnota. Jakmile postava vstoupila do místnosti, chlapec z ní ucítil odporný zápach potu, krve, sexu a určitý industriální puch připomínající stará auta, nefunkční motory a kaluže oleje.

Ze sestřina telefonu se ozval hlas.

„Haló? Jak vám mohu pomoci? Haló?“

A chlapec najednou padal, propadal se ledovým vzduchem. Téměř vzápětí tvrdě dopadl na příjezdovou cestu a vyjekl přitom bolestí.

Vzhlédl do okna v prvním patře.

Jeho sestra měla jednu nohu ven z okna a druhou stále v místnosti.

Tmavá postava ji musela držet za krk, protože sestra se evidentně dusila – teď už viděl, jak byly okolo řetízku na jejím krku omotané tlusté prsty a kroutily ho v pěsti, jako když se kroutí obojkem nebezpečného psa.

Pokoušel se ji uškrtit.

Pak se řetízek musel přetrhnout, protože najednou se jeho sestra bokem propadla vzduchem a padala dolů po předlouhou vteřinu, která působila jako celá věčnost. Chlapec rychle ustoupil, než tvrdě narazila na zem.

Pomohl sestře na nohy – šlo se jí ztěžka, s jedním kolenem neměla něco v pořádku – a oba se vydali na ulici.

Bydleli v uzavřené čtvrti v nejvýše položené části města: bylo to šest velkých domů za vysokou železnou branou a vysokou cihlovou zdí, na jejichž vrcholku byl nenápadně umístěný žiletkový drát.

Pod nimi se rozkládal celý Londýn. Jako by stáli na vrcholku světa.

Nechal sestru uprostřed ulice, zatímco si mnula zkrvavená kolena, a přeběhl přes ulici k nejbližšímu domu, kde zazvonil na zvonek a křičel o pomoc, řval, že se stala vražda.

Ale dům zůstal pohroužený v temnotě.

Většina ostatních domů v jejich uzavřené čtvrti byla také potemnělá. Jen z domu na konci silnice vycházelo světlo a hluk. Chlapec se k němu rozběhl a zabušil na dveře.

Hudba uvnitř ale byla příliš hlasitá a zdejší obyvatelé už se chystali oslavit blížící se půlnoc.

Uslyšel veselé opilé hlasy a změť různých jazyků. Polština. Tagalog. Španělština. Italština. Paňdžábština.

A lámaná angličtina.

Majitelé domu byli pryč a jejich personál slavil. Neslyšeli ho.

Jeho sestra se k němu s námahou dobelhala, plnou vahou dopadala jen na jednu nohu.

Oba vzhlédli, když na nebi vybuchl ohňostroj. Lidé v dálce jásali a všichni najednou zněli ještě opileji a veseleji. Sourozenci se zadívali zpátky na svůj dům.

A někde zvnitřku domu se ozval pláč malého dítěte. Chlapec zaklel.

„Nemůžeme ho tam nechat,“ prohlásila jeho sestra.

„Cítíš to?“

Ve vzduchu se vznášel pach hořícího ohně, kouře, střelného prachu a náznak předzvěsti plamenů, které se měly každou chvíli objevit.

„To jsou ohňostroje,“ namítl. Potřásla hlavou.

„Podpálil nám dům.“ Teď už to viděl.

Z okna v přízemí se vznášel černý kouř.

„Běž,“ přikázala mu sestra. „Najdi pomoc. Já se pro něj vrátím.“

Otřel si obličej a polkl žaludeční šťávy, které se mu navalily do krku, zatímco se jeho sestra vydala kulhavou chůzí zpátky k domu. Kouř vycházející z jejich domu zhoustl, hlasy oslavujících lidí najednou získaly na hlasitosti a on zjistil, že se nemůže pohnout.

„DESET!“

Jeho sestra se otočila, aby se na něj naposledy podívala, a obličej měla v záři měsíce pobledlý.

„DEVĚT!“

Pozoroval ji, jak se belhá zpátky po příjezdové cestě a ze strany obchází dům. S jistotou si tehdy uvědomil, že už ji nikdy neuvidí.

„OSM!“

Otřásl se chladem a strachem. Snažil se přemýšlet.

„SEDM!“

Pořád ještě slyšel zvuky oslav vycházející z domu plného světla, hluku a smíchu, připadaly mu teď ale nesmírně vzdálené, daleko od všeho, čemu ještě rozuměl a co mu ještě dávalo nějaký smysl.

„ŠEST!“

Zakřičel, jak ho přemohla panika a pocit marnosti.

„PĚT!“

Nikdo ho neslyšel. Nikoho to nezajímalo. Zůstal sám.

„ČTYŘI!“

Z vrcholku nejvyššího londýnského kopce uviděl, jak noční obloha rozkvétá explozemi barev doprovázenými ohlušujícím randálem. Byl to nádherný pohled, skoro jako by nějaký nedbalý bůh vysypal na oblohu šperkovnici.

V tu chvíli věděl, že to dokáže. Dostane se za kovovou bránu, která má odpuzovat všechny zlé a chudé, seběhne dolů a najde pomoc. Přesně to udělá. A pak ta noční můra skončí.

„TŘI!“

Jejich pes se znovu rozštěkal a kouř stále houstl. Svoji sestru neviděl. Jeho rodina teď spoléhala na něj.

„DVA!“

Rozběhl se k železné bráně.

„JEDNA!“

Nastal nový rok a obloha vysoko nad ním vybuchla.

Vzápětí do něj narazilo auto a podebralo ho zezadu.

„ŠŤASTNÝ NOVÝ ROK!“

Auto jelo hodně rychle, takže ho nabralo na kapotu a okamžik nato ho náraz odhodil dopředu. Přední kola auta mu přejela přes nohy a rozdrtila mu svaly a kosti v krvavou kaši.

Někde v dálce lidé jásali.

Chlapec ležel na zádech a hleděl na půlnoční nebe, které teď bylo jasnější než ve dne a po celé jeho ploše se rozprostíraly barvy: žlutá, červená, bílá a zelená vybuchovaly mezi hvězdami a pak se snášely k zemi. Cítil takový klid, jen tak tam ležel a pozoroval oblohu, dokud jej nedostihla bolest, přesně ta bolest, kvůli které lidé vydáví celý obsah svého žaludku. Ucítil své zničené nohy a to utrpení bylo horší, než dokázal snést.

Stále viděl, jak ohňostroje rozjasňují noc, ale doopravdy je nevnímal, nedokázal už myslet na nic jiného než na bolest. Vykašlal hustý chuchvalec krve a pak se nad ním sklonila tmavá postava.

„Prosím,“ hlesl chlapec, „pomozte mi.“ Temná figura ho zvedla ze země.

Silnýma, laskavýma rukama.

Chlapec si nebyl jistý, jestli by to měla dělat. Nebyl si jistý, jestli by se s ním mělo hýbat. Možná to nebyl ten nejlepší nápad. Přesto cítil, jak ho přemohla vděčnost.

Dokud neucítil tu páchnoucí směs štiplavého potu a oleje, mechanickou a lidskou zároveň.

Dokud neuviděl, že ruce a paže, které ho drží, jako by nic nevážil, jsou pokryté krví jeho rodiny.

Z ohňostrojů nad Londýnem se touhle dobou stala chaotická záplava barev.

A zatímco byl odnášen za tím, co z jeho rodiny zbývalo, chlapec se ochotně poddal temnotě. Už neviděl další exploze barev a ani je neviděl skomírat.

LEDEN

LONDÝNSKÉ DOMY HRŮZY

1

První den nového roku byl jasný a mrazivě chladný. Vzduch prořízl ohlušující výstřel, který vyšel z bytového domu před námi.

Skočil jsem za nejbližší auto a tvrdě dopadl na zem – do dlaní se mi zaryl štěrk a obličej se mi orosil potem, který neměl nic společného s počasím.

Každý výstřel ze zbraně bývá prostoupený hněvem. Tímhle prostupovala vražda. Prorazil bezmračnou oblohu a zanechal ve mně pocit čiré hrůzy. Dlouho jsem zůstal ležet bez hnutí a snažil se znovu popadnout dech. Potom jsem se zvedl a zády se pevně přitiskl k jasně modro-žlutému boku vozidla ozbrojených složek. Srdce mi přitom zběsile bušilo, ale aspoň dech už se mi zklidňoval.

Rozhlédl jsem se kolem.

Jednotka ozbrojených sil SCO19 už stála na nohou, zpoza svých bojových helem PASGT vzhlížela na bytový dům a v černých kožených rukavicích svírala útočné pušky Heckler & Koch G36. Mezi nimi se nacházeli i uniformovaní policisté a detektivové jako já. Všichni jsme se kryli za vozy ozbrojených složek a za zeleno-žlutými vozidly útvaru rychlého nasazení. Ozbrojené jednotky ze svých stehenních pouzder vytáhly pistole Glock SLP ráže 9 mm.

Poblíž jsem zaslechl zanadávat ženu. Byla malá, blonďatá a bylo jí ke čtyřicítce. Mladá, ale žádný zelenáč.

Detektiv šéfinspektorka Pat Whitestoneová. Moje šéfová. Měla na sobě svetr se sobem. Musel to být vánoční dárek. Svetr se sobem si nikdo nepořídí dobrovolně. Nejspíš jí ho dal její syn jako vtip. Postrčila si brýle výš na nose.

„Raněný policista!“ zakřičela. „Střelná rána do břicha!“ Vyhlédl jsem zpoza auta a uprostřed ulice jsem uviděl policistku ležet na zádech. Volala o pomoc a svírala si břicho. Vykřikovala směrem k dokonale modré obloze.

„Panebože… prosím…“

Kolik času už uběhlo od výstřelu? Třicet sekund? S kulkou v břiše je to dlouhá doba. Je to hotová věčnost. Existuje důvod, proč je většina střelných ran do břicha smrtelných, zatímco bodné rány do břicha nejsou. Čepel poraní jen omezenou oblast, zato kulka se prorve vnitřnostmi a zničí všechno, co jí přijde do cesty. Pokud se nůž netrefí do tepny nebo do střeva a vy se včas dostanete do rukou anesteziologa s chirurgem a pokud se vám vyhne infekce – i když většina zločinců bohužel není dost ohleduplná na to, aby si své nože nejdřív sterilizovala, než vás bodne –, tak máte docela slušnou šanci přežít.

Ale kulka do břicha může být pro tělo katastrofální. Kulky se v mikrosekundě proženou množstvím orgánů a zničí je: tenké střevo, tlusté střevo, játra, slezinu a co je nejhorší, aortu, největší tepnu v lidském těle, ze které se větví všechny ostatní tepny. Protržená aorta znamená, že vykrvácíte celkem rychle.

Když vás do břicha bodnou nožem, nemusíte se bát, že byste se domů ke svojí rodině nevrátili, pokud nemáte vážně velkou smůlu. Když vás ale do břicha trefí kulkou, nejspíš už ji nikdy neuvidíte, ať už máte, kolik štěstí chcete.

Když dostanete bodnou ránu do břicha, zavoláte si o pomoc.

Když máte v břiše kulku, tak můžete volat snad už jen Boha.

Uslyšel jsem další zamumlanou nadávku a v další chvíli se Whitestoneová rozběhla k policistce ležící na silnici – malá žena ve svetru se sobem běžela sehnutá téměř k zemi a ukazováček si tiskla k obroučkám brýlí na nose.

Zhluboka jsem se nadechl a rozběhl se za ní. Držel jsem skloněnou hlavu a cítil jsem, jak se každý sval v mém těle obrnil v očekávání dalšího výstřelu.

Krčili jsme se u postřelené policistky, Whitestoneová jí držela ruce na břiše, tlačila přímo na ránu a snažila se zastavit krvácení.

Zapátral jsem v hlavě po pěti klíčových bodech při ošetřování střelné rány. Pravidlo ABCDE, anglická zkratka zásady první předlékařské pomoci, jak nás učili ve výcviku. Postarat se o průchodnost dýchacích cest, zajistit dýchání, stabilizovat krevní oběh, zhodnotit neurologický stav – tedy zkontrolovat, jestli nebyla poškozena mícha nebo krk – a celkově vyšetřit pacienta od hlavy k patě, což znamená najít výstupní ránu a zjistit, jestli pacient není raněn i jinde. Na to už ale bylo pozdě. Krev tekla dál a měnila barvu policistčiny bundy v tmavě modrou. Sledoval jsem, jak skvrna postupně černala.

„Zůstaň s námi, zlato,“ prosila ji Whitestoneová jemným a laskavým hlasem, jako když matka mluví ke svému dítěti, a rukama potřísněnýma krví stále tiskla ránu.

Zraněná policistka byla hodně mladá. Byla jednou z těch nováčků plných ideálů, kteří se k Metropolitní policii připojují proto, aby pomohli ze světa udělat lepší místo.

Obličej jí zbělel šokem.

Šokem ze ztráty krve, šokem ze střelného zranění. Všiml jsem si, že na levé ruce se jí zaleskl zásnubní prsten. Zemřela se slyšitelným povzdechem a s krvavou bublinkou u úst. V očích Whitestoneové se zatřpytily slzy a její ústa se pevně sevřela hněvem.

Vzhlédli jsme na balkon. Stál tam onen střelec.

Muž, který se v průběhu Nového roku rozhodl, že zabije celou svoji rodinu. Aspoň to nám prozradil telefonát na tísňovou linku. To byl jeho plán. A přesně to ho jeho soused slyšel křičet přes zeď, než rychle posbíral svoji rodinu a utekl, aby si zachránil život.

Muž na balkoně v ruce držel zbraň. Byla to černá lovecká puška. K ní byl připevněný laserový zaměřovač, který vydával ostré zelené světlo, stejně jasné a mihotavé jako světelný meč Luka Skywalkera. Vypadalo to skoro jako hračka, jenže na to byla zbraň až moc opravdová. Pozoroval jsem, jak zelené světlo přeběhlo po zemi – přes trávník před budovou, přes asfaltovou silnici – a zastavilo se u nás. Nikdo se nehýbal. Všechno se zastavilo. Světlo dopadlo nejdřív na mě a pak na Whitestoneovou, jako by se mezi námi nemohlo rozhodnout.

„Je mrtvá, Pat,“ řekl jsem naléhavě.

„Já vím,“ přikývla neochotně Whitestoneová.

Ohlédla se na jasně barevná auta, na modro-žlutá vozidla ozbrojených složek a zeleno-žlutá vozidla útvaru rychlého nasazení. Mezi nimi se daly zahlédnout matné kovové odlesky pistolí i útočných pušek, zaoblené křivky bojových helem a obličeje stažené napětím a adrenalinem.

Whitestoneová na ně něco zakřičela. Zelený laserový zaměřovač na černé lovecké pušce přejel přes soba na jejím svetru a zastavil se jí na srdci.

„Sestřelte ho!“ přikázala.

Vzápětí na to jsem uslyšel jejich hlasy.

„Mám ho na mušce!“ někdo vykřikl. Ale žádný výstřel nepřišel.

Přemýšlel jsem nad komplikacemi, které nastávají s každým vypálením ze zbraně. Okamžitá suspenzace a nekonečné analýzy každého výstřelu a jejich podrobné studování, všechno to podezírání. Vyhlídka na vězení a nezaměstnanost. Nebylo divu, že se báli vystřelit.

V tomto případě k tomu ale měli jiný důvod.

Když jsem se znovu podíval na balkon, muž už tam nebyl sám. Stála tam s ním žena. Na hlavě měla šátek, i když jsem zdálky nedokázal poznat, jestli to byla módní záležitost nebo projev víry.

Nadával jí. Řval po ní všechny nadávky, kterými muži častují ženy. Pak ji odstrčil dozadu a zvedl něco ze země. Držel to za krk. Třásl s tím.

Bylo to dítě. Batole, které nemohlo být starší než dva roky. Z místa, kde jsme klečeli vedle padlé policistky, jsem viděl, že bylo stejně baculaté jako všechny ostatní děti jeho věku. Svíjelo se jako nějaké týrané zvíře a muž ho podržel přes okraj balkonu.

Byli ve čtvrtém patře. Pod nimi jen beton.

Muž něco zařval. Žena po jeho boku plakala. Aniž by se na ni podíval, pažbou pušky ji udeřil do tváře. Zavrávorala dozadu.

A dítě najednou padalo.

Žena vykřikla.

„Střílejte!“ zařval někdo.

Blízko zátylku mi zazněl výstřel a okamžik nato se v krku muže na balkoně objevila díra, ze které vytryskla krev. Nespadl. Zapotácel se dozadu a propadl se skleněným oknem za balkonem. Když zmizel z dohledu, napadlo mě, jak křehcí vlastně jsme, jak snadné je nás rozbít, jak jsme neustále jen vlásek od naprostého zničení.

A najednou jsem běžel, boty mi klouzaly po zledovatělé trávě, ze rtů mi samovolně unikla prosba pánaboha o pomoc a ruce jsem natahoval pro padající dítě.

Jenže vzdálenost mezi námi byla příliš velká, nebylo dost času a dítě pořád padalo.

2

Na tržnici u Smithfieldu vládlo ticho.

Prošel jsem pod její mohutnou klenbou okolo řady starých červených telefonních budek a okolo pamětní desky označující místo, kde zabili Williama Wallace, a u toho jsem se ve skomírajícím novoročním dni třásl zimou. Nebyly ještě ani čtyři hodiny odpoledne a slunce už zacházelo za kupoli katedrály svatého Pavla.

Na druhé straně náměstí se táhl pás obchodů. Všechny byly přes svátky zavřené, ale v bytě nad jedním z nich vyhrávala hudba. Ozývaly se odtamtud tóny houslí, fléten a bubnů hrající ve zběsilém tempu. Byla to píseň o dívce jménem Sally MacLennane. Irská hudba. Veselá hudba. Napadlo mě, že to musí být nahrávka od The Pogues. Na průčelí potemnělého obchodu stála slova omšelá časem.

MURPHY A SYN

Instalatérství a topenářství pro domácnosti i firmy

Důvěryhodné a spolehlivé

Obešel jsem obchod zezadu a vystoupal po schodišti nahoru k obytné části. Několik obyvatel už se zbavilo svých vánočních stromků, ale Murphyovi stále ještě slavili. Chvíli trvalo, než uslyšeli zvonění domovního zvonku, což se dalo snadno pochopit vzhledem ke zpěvu Shana MacGowana o jeho Sally MacLennane a k pokřikování dospělých i dětí.

Dveře otevřela moje pětiletá dcera Scout. Sotva popadala dech. Tvářičky se jí červenaly a bylo poznat, že si celou oslavu ohromně užívá. Vedle ní stála rusovlasá holčička Shavon, asi o rok mladší než Scout, její bratříček Damon a rubínově zbarvený Kavalír King Charles španěl, který prudce oddechoval vzrušením. Byl to náš pes Stan. Za ním bázlivě počichávalo křivonohé černé štěně voříška, které jsem předtím neviděl.

„Nemusíme ještě jít, že ne?“ žadonila Scout místo přivítání.

„A kdopak je tohle?“ zeptal jsem se místo pozdravu já s pohledem upřeným na voříška.

„To je Sušenka,“ oznámila mi důležitě Shavon.

„Pojďte, dáte si párek v těstíčku,“ rozhodla paní Murphyová, která se mezitím objevila za ní.

Scout odběhla s kamarádkou a její bratr i psi se vydali za nimi. Paní Murphyová mě zavedla dovnitř, kde mě nadšeně přivítal její manžel, Velký Mikey – hubený, upravený muž se stříbrnými vlasy a úhledným knírem, který vůbec nevypadal veliký –, a jejich syn, Malý Mikey, černovlasý obr okolo třicítky, na kterém nebylo vůbec nic malého. Siobhan, žena Malého Mikeyho, v náručí chovala miminko v modrých dupačkách. To byl Mimi Mikey.

Světýlka na vánočním stromku poblikávala a zářila. Kirsty MacColl a Shane MacGowan zrovna zpívali o jejich pohádce v New Yorku. Do rukou jsem dostal talíř s párky v těstíčku a pivo. Díval jsem se na tu lahev, jako bych doteď žádnou neviděl.

„Na kávu už je moc pozdě,“ řekla mi nesmlouvavě paní Murphyová. „Potřebujete se vyspat.“

Přikývl jsem a zamumlal jsem poděkování, že se postarali o Scout. Murphyovi jako jeden hlasitě namítli, že to nebyl žádný problém, že u sebe Scout viděli rádi a jejich děti aspoň měly společnost. Byli to ti nejmilejší lidé, jaké jsem kdy poznal.

Dalo by se říct, že to byla malá rodina. Navzdory všem stereotypům o irských katolících byl Malý Mikey jedináček. Ale v porovnání se mnou, Scout a Stanem působily i tři generace Mikeyů jako početný kmen.

Murphyové byli živnostníci v instalatérských pracích, a tak ani dnes neměli doopravdy volno. Velký Mikey kontroloval na iPadu, kdy by se mohli zastavit za paní z Barnetu s prasklým potrubím, zatímco Malý Mikey mluvil s mužem z Camdenu o rozbitém bojleru. A když se rozezněl i můj telefon, bylo mi jasné, že můj pracovní den taky ještě ani zdaleka neskončil.

Podíval jsem se na příchozí zprávu. Bylo to zlé. Sval u levého oka mi začal silně pulzovat. Přiložil jsem si na něj ruku, abych to schoval před Murphyovými.

Velký a Malý Mikey mě soucitně pozorovali.

„To ty svátky,“ povzdechla si paní Murphyová. „Je to rušné období.“

Velký dům, ke kterému mě přivolali, stál v uzavřené čtvrti v Highgate.

Na bráně visel nápis Zahrady.

Byl to nejvýše položený bod v nejsevernější a nejbohatší části Londýna, kde byl vzduch čerstvý, čistý a sladký. Postával jsem před elektronickou bránou s policejním průkazem v ruce a vdechoval přitom plné doušky vzduchu, který chutnal skoro jako v Alpách.

Policejní strážník v uniformě zaznamenal můj příchod a elektronicky ovládaná brána se začala otevírat. Zpoza ní ke mně mířila detektiv konstábl Edie Wrenová na vysokých podpatcích. Rudé vlasy měla vyčesané nahoru a vypadala, jako by zrovna vyrážela na večeři ve dvou, když jí zavolali.

Znovu jsem si prohlédl uzavřenou čtvrť. „To jsou všechny tyhle drahý domy opuštěný?“

V Londýně teď bylo víc miliardářů než v jakékoli jiném městě na světě, takže se tu často skupovaly luxusní nemovitosti, které pak zůstaly opuštěné, zatímco jejich hodnota narůstala po milionech.

Bohatí lidé nikdy nezůstávají na jednom místě.

„Některý z nich ano, ale ne ten náš,“ odpověděla mi Wrenová. „Jde o rodinu, Maxi.“ Na chvíli zaváhala, jako by tomu pořád nemohla uvěřit. „Rodiče. Dvě dospívající děti. Celý to bylo dost zručně provedený. Vypadá to, jako by je popravili.“

Brána se za námi zavřela.

Stálo tam šest velkých domů. Před jedním z nich byla natažená policejní páska, za kterou na sebe kriminalističtí technici natahovali bílé ochranné obleky a policisté mírně podupávali na místě, aby se zahřáli. V zimním odpoledni už se začínalo stmívat a modrá světla našich aut projasňovala nastalé příšeří.

Za vysokými zdmi uzavřené čtvrti se do dálky rozprostíral hluboký zelený les. Zpoza stromů a hustého lesního podrostu vykukovaly mohutné kříže a kamenní andělé a sem tam se daly zahlédnout i starodávné krypty. Byl to hřbitov, který si přivlastnila příroda.

Hřbitov Highgate.

Policisté klepali na dveře ostatních domů, kde v oknech svítila vánoční světýlka. Uprostřed silnice ucpané policejními auty zrovna vyslýchali člena ochranky. Výslech prováděl mladý černoch – detektiv inspektor Curtis Gane. Všiml si mě, kývnutím mě pozdravil a položil ruku hlídači na rameno. Ten měl šokem stále ještě otevřená ústa. Byl bosý.

„Ten hlídač to nahlásil,“ sdělila mi Wrenová. „Dělal zrovna obchůzku, když uviděl otevřený vchodový dveře a vešel dovnitř.“

„A prošel se po celým domě,“ dokončil jsem za ni pochmurně.

„S tím už teď nic nenaděláme,“ opáčila. „Kriminalisti mají otisky jeho bot a tyhle nebude těžký eliminovat.“ Ukázala na elektronickou bránu. „Tvrdí, že bez jeho vědomí sem nikdo nevstoupí.“

„Takže museli přijít zadem,“ prohlásil jsem. „Z druhý strany zdi je západní část hřbitova Highgate.“

„Tam leží Karl Marx, ne?“

„Marxe pohřbili ve východní části. Z druhý strany Swain’s Lane, je to tam otevřený pro veřejnost. Na druhý straně týhle zdi je západní část, ta je uzavřená. Otevírají ji jen občas pro prohlídky s průvodcem a případně kvůli pohřbu.“

Wrenová se pochybovačně zadívala na hřbitov obklopený lesem. V okolním pološeru z něj byli vidět pouze kamenní andělé sklánějící hlavy nad hroby mrtvých.

„Pořád ještě tam pohřbívají lidi?“

Přikývl jsem. „Tudy bych přišel já,“ uzavřel jsem to a natáhl si pár ochranných rukavic.

U policejní pásky jsme ukázali průkazy a já se znovu zapsal. Policie zatím nebyla na místě moc dlouho a kriminalističtí technici ještě nevešli dovnitř. Bílé ochranné obleky a modré rukavice už měli na sobě a byli přichystaní okamžitě začít, jenže museli počkat, až si místo činu prohlédne hlavní vyšetřovatel a fotograf ho zdokumentuje – tak nedotčené, neposkvrněné a stejně zvrácené, jak jsme ho našli. Jakmile totiž všichni vejdeme dovnitř, nikdy už to tam nebude vypadat stejně.

Okolo se ozýval rozostřený elektronický šum digitálních vysílaček a v dálce jsem uviděl vozidla útvaru rychlého nasazení, jak spěchají na místo činu, zatímco jejich sirény prořezávají vzduch hlasitým ječením a majáky proměňují temnotu noci v modř. Všichni ale budou muset počkat, dokud si jako první neprohlédne dům detektiv šéfinspektorka Pat Whitestoneová.

Než jsme dorazili k otevřeným vchodovým dveřím, kde stáli dva policisté, Wrenová se zastavila.

„Podívej,“ ukázala.

Do keřů na zahradě domu byla zastrčená dřevěná tyč. Byla asi tři metry dlouhá, vyrobená z bambusu a na jednom konci měla zahnutý kovový háček. Byl to řeznický hák. Vypadalo to jako primitivní rybářský prut.

„Takhle se museli dostat dovnitř,“ tipla si Wrenová. Otočila se a zavolala jednoho kriminalistického technika.

„Můžete to vzít a zaevidovat, prosím?“

Pachatel evidentně prostrčil bambusovou tyč poštovní schránkou a řeznickým hákem dosáhl na klíče od vchodu, které musely být ledabyle pohozené vedle dveří.

„Všichni si myslí, že jsou v bezpečí,“ povzdechl jsem si a potřásl hlavou.

Uvnitř domu se vznášel intenzivní zápach benzínu.

Bílá bodová světla osvětlovala dlouhou bílou chodbu vedoucí k obrovskému dvoupodlažnímu atriu – byl to velký otevřený prostor s prosklenou zadní stěnou. Někdo se to tu pokusil podpálit. Dva hasičští důstojníci zkoumali černou skvrnu kompletně pokrývající jednu z vysokých zdí a polovinu podlahy v kuchyni a jídelně. Stál tam jídelní stůl pro dvanáct lidí. Za skleněnou zdí byla vidět jen černota.

Detektiv šéfinspektorka Whitestoneová se skláněla nad polonahým tělem. Byla to mrtvola chlapce s ránou uprostřed čela. Nohy měl rozhozené ve zvláštních úhlech a oči stále otevřené dokořán.

„Maxi,“ pozdravila mě Whitestoneová potichu, sundala si brýle a protřela si oči. Byl to těžký den a v jejím obličeji byly vidět známky vypětí. Její hlas ale zněl klidně a profesionálně. Byla připravená pustit se do práce. „Jaká zbraň to podle tebe způsobila?“ zeptala se mě. „Devítimilimetrová?“

Chlapec vypadal, jako by ho střelili z bezprostřední blízkosti.

„Vypadá to tak,“ přikývl jsem. Podlaha byla z leštěného dřeva a čekal jsem, že na ní uvidím všeříkající záblesk zlatého pláště od náboje.

„Nevidím tu žádné nábojnice,“ zamračil jsem se.

„Žádné tady nejsou,“ vysvětlila Whitestoneová a odmlčela se, zatímco jsme se nad tím všichni zamysleli.

Strávit čas sesbíráním nábojnic bylo působivé.

„Co se mu stalo s nohama?“ všiml si Gane. „Vypadá to, jako by ho někdo praštil palicí.“

„Nebo autem,“ navrhla Wrenová a pozorněji si chlapce prohlédla. „Mám pocit, že byl venku. To, co má na rukách a na nohách, vypadá jako štěrk.“

V rohu ležel psí pelíšek. Byl akorát pro velkého psa a na zadní straně měl našitý nápis JMENUJU SE BUDDY.

„Co se stalo se psem?“ zajímal jsem se. Gane vybuchl.

„Se psem?!“ nechápal. „Ty si děláš starosti o psa? Koupeme se tu po kolena v krvavý lázni jako od Charlese Mansona a tebe zajímá jejich pes?!“

Nedokázal jsem to Ganeovi vysvětlit. Pes byl taky součástí rodiny.

„Zkontroloval někdo rybičky?“ pokračoval Gane.

„A co křečka? Zjisti, jestli má puls, Wolfe, buď od tý dobroty. A někdo dejte pozor na andulku.“

„To by stačilo,“ zarazila ho Whitestoneová. „Půjdeme si nahoru prohlédnout zbytek.“

Obrovská skleněná zeď se najednou rozzářila světlem. Kriminalisté vzadu zapnuli obloukové lampy.

Venku za oknem se rozkládala kamenná zahrada se spirálami stvořenými z oblázků, které obestíraly velké kameny, jako by to bylo jezero vytvořené ze štěrku. Japonská zahrada. Uprostřed toho všeho se nacházel chrámový zvon, zezelenalý během staletí vlivem počasí, a jemně odbíjel, jak s ním pohupoval vítr.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Prolog

Silvestr

LEDEN

LONDÝNSKÉ DOMY HRŮZY

1

2

Únor

BŘEZEN