Andreas Norman

DE OTROGNA

Copyright © Andreas Norman 2017 by Agreement with Grand Agency

Translation © 2018 by Alexandra Debnárová

Jacket design © 2017 by Elina Grandin

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6317-8

Na ranný Brusel sa spustil chladný novembrový dážď. S klopotom dopadal na ulice a námestia, búšil na strechy áut, šplechotal a zurčal, akoby chcel bubnovaním ohlásiť svoju nadvládu nad mestom. Bente Jensenová nemala dáždnik, no z vody si nerobila ťažkú hlavu. Rozhodnými krokmi predbehla pár, ktorý sa k sebe chúlil pod dáždnikom, aj staršieho muža v premočenom kabáte, ktorý si v snahe ukryť sa pred dažďom držal nad hlavou noviny. Rýchlymi nepatrnými pohybmi očí si všímala nielen ich, ale aj ostatných okolo seba, vrhala bočné pohľady na odrazy v sklenených tabuliach, aby zachytila záblesky všetkého, čo sa odohrávalo mimo jej zorného poľa. Hodnotila každého okoloidúceho, pátrala po vzorcoch a odchýlkach, všetko v nej vzbudzovalo podozrenie.

Táto rýchla prechádzka bola poslednou etapou v dlhej sérii plánovaných presunov, ktoré absolvovala v to sivé upršané ráno. Muž, s ktorým sa mala stretnúť, ju počas posledného týždňa niekoľkokrát kontaktoval prostredníctvom radu stručných a vecných mailov. Označoval sa B54. Zvláštne krycie meno, pomyslela si, kým prechádzala krížom cez chodník. Spolu s technikmi sa snažili vypátrať, odkiaľ maily prišli, narazili však len na digitálne slepé uličky a nepreniknuteľné zašifrované servery. Muž očividne vedel, ako sa chrániť. Navyše poznal špecifické detaily z práce britského spravodajstva, čím si získal jej dôveru a rozhodla sa s ním stretnúť.

Zbadala sivú fasádu a veľké okná smerujúce do ulice. Pred ňou stála galéria známa výstavami fotografií. Schmatla kľučku úzkych dverí a konečne tak unikla pred dažďom. Z oblečenia jej kvapkala voda. Ocitla sa vo veľkej sále. Panovalo tu také ticho, že počula kvapky, ktoré váhavo stekali nadol a s tichým plesknutím dopadali na zem.

Čudovala sa, prečo sa s ňou chcel B54 stretnúť práve na takomto mieste. Teraz to pochopila. Bolo od ruky a galéria mala pravdepodobne viacero únikových východov. Dobrý výber.

Na stenách viseli veľké portréty. Všedné anonymné tváre pripomínali obrovské fotografie z pasov.

Vo dverách sa objavil muž v menčestrovom saku so sivými vlnitými vlasmi. Zahliadla kanceláriu za ním.

„Vitajte,“ ozval sa priateľsky a podal jej leták s programom. Potom sa posadil za biely stôl, ktorý stál bokom od dverí.

V sále bola sama. Žena, čo pred chvíľou stála pred jednou z veľkých fotografií, sa stratila vo vedľajšej miestnosti.

Napriek tomu sa jej zdalo, že ju ktosi sleduje. Nedokázala sa zbaviť pocitu, že ju tie fotografie pozorujú, rezervovane a trochu odsudzujúco, akoby sa pýtali, akým právom tu stojí a zíza na ne. Ten výraz videla už predtým, hoci inokedy a na iných tvárach: tichý odpor proti obhliadaniu, dokumentovaniu a vypočúvaniu. V letáku sa dočítala, že autor fotografií je svetoznámy. Netušila, o koho ide, mala však dojem, že jeho fotografiám rozumie.

Vtom si na okraji všimla tenučkú poznámku. Horné poschodie.

Muž, ktorý jej dal program, zmizol.

Zámerne kráčala pomaly v snahe prispôsobiť chôdzu slimačiemu tempu návštevníkov galérie.

Obišla zástenu a vošla do ešte väčšej miestnosti. Na rôznych miestach stáli štyri osoby: mladý pár v tmavom oblečení, osamelý muž vo vetrovke, ktorý by pokojne mohol byť tým správnym človekom, keby nešlo o jedného z jej vlastných operatívcov hliadkujúcich tu v súlade s dohodnutým plánom. A napokon žena, ktorá si s hlbokým záujmom prezerala ďalší portrét. Bola oblečená prakticky, mala pršiplášť a tenisky a v rukách držala kvapkajúci dáždnik, aj ona len pred chvíľou prišla zvonku.

Nedokázala povedať, či ide o zveda zo znepriatelenej spravodajskej služby, či spolupracuje s mužom, s ktorým sa má Bente onedlho stretnúť, pripravená spustiť poplach, ak sa kontakt nevydarí, alebo je to jednoducho návštevníčka galérie. Aj po dvoch desaťročiach v službe bolo stále najťažšie určiť, či osoba, ktorá sa správa normálne, neskrýva inú, tajnú identitu.

Až teraz si uvedomila, že v miestnostiach od začiatku počuť tichý pulzujúci zvuk pripomínajúci temné bzučanie akéhosi stroja. Zvuk prichádzal zo schodiska, ktoré sa strácalo na ďalšom poschodí.

Kým stúpala nahor, dávala si pozor, aby jej pohyby nepôsobili priveľmi náhlivo. Vošla do veľkej sály. Cez strešné okná sem dopadalo striebristosivé denné svetlo.

Uprostred stála obrovská kocka. Ako miestnosť v miestnosti.

Ten zvuk vychádzal zvnútra kocky. Jeho intenzita zapĺňala celý priestor. Spoznala v ňom dunenie rotora helikoptéry. Obzrela sa smerom ku schodisku: nie, tá žena ju nenasledovala.

Pristúpila bližšie k hladkému povrchu kocky a nadvihla kus tmavého filcu, ktorý zakrýval vchod.

Vnútri sa miesili tma a mihotavé tiene. Na veľkom plátne bežal film: nočný les osvetlený reflektorom helikoptéry. Kruh svetla krúžil nad vrcholkami stromov, ktoré sa knísali a mykali vo vetre z lopatiek rotora.

„Haló?“ ozvala sa tlmene, no dostatočne nahlas, aby prekričala hluk.

Keď sa nedočkala odpovede, nahmatala lavicu a posadila sa.

Niekto bol za ňou. Cítila, že stojí tesne za jej chrbtom.

Otočila sa.

„Haló?“

Tesne pri ľavom uchu pocítila jemný závan. Niečí dych.

„Ďakujem, že ste prišli,“ zašepkal mužský hlas. Aj cez buchot sa snažila rozlíšiť nuansy hlasu.

Je to mladý človek, usúdila. Hovoril kultivovanou britskou angličtinou, bol vzdelaný. Bojí sa.

Zacítila, ako jej do vrecka na plášti chvatne vkĺzla ruka.

„Počkajte,“ zvolala.

Keď sa odhrnul kus filcu, zazrela muža s bledou ochabnutou tvárou a tmavými vlasmi.

Rozbehla sa k schodisku. S dupotom sa náhlila nadol. Jej kolega, ktorý bol už vo vonkajšej sále, sa otočil k nej a ukázal jej smer. Prebehla k úzkym dverám a skúmavo si prezerala fasády domov stmavnuté od dažďa. Nevidela ho.

V aute cestou späť do kancelárie vybrala z vrecka drobný predmet. Bola to externá pamäť. Spočívala v jej dlani ako temný skarabeus.

O tri týždne

Bente Jensenová počula hlasnú vravu zhora už cestou po širokom mramorovom schodisku hotela Metropole. Recepcia švédskeho veľvyslanectva sa začala viac než pred hodinou. Chytila Fredrika pod pazuchu. Usmiali sa na seba. Keď vkročili do slávnostnej siene, ohromil ich živý ruch, ktorý tu panoval. Neskôr bude na túto chvíľu spomínať ako na jeden z najšťastnejších okamihov počas veľmi dlhého obdobia.

Meškali, na vine bola hustá večerná premávka v smere do centra mesta. Doma vrhla iba krátky pohľad do zrkadla, urobila poslednú malú kontrolu, pričom si upravila rúž, a už sa náhlila za chlapcami, ktorí dole v obývačke sledovali film. Nevedela sa už dočkať, poponáhľala sa, aby im povedala, že jedlo majú v chladničke a že keby niečo, nech zavolajú, potom obom vtisla letmý bozk a nechala ich v bezpečí domova.

„Dobre, že som išla s tebou,“ povedala mu v taxíku. Fredrik sa na ňu usmial a provokatívne, akoby bola mačka, pred ňou zamával pozvánkou.

Pobozkala ho. Najskôr sa ponúkol, že tam pôjde sám. Vedel, že takéto podujatia nemá rada. No keď ho už raz pozvali, je samozrejmé, že ho bude sprevádzať.

Nordic Business. V prítmí kabíny taxíka prechádzala palcom po exkluzívnom tvrdom papieri, na ktorom bol vyrazený švédsky štátny znak.

Jeho excelencia veľvyslanec, stálo na ňom ozdobným písmom, si Vás dovoľuje pozvať... O riadok nižšie bolo uvedené Fredrikovo meno – s manželkou. Aspoň raz bol hlavnou postavou v ich rodine on.

V slávnostnej sieni bolo tak rušno, že na seba museli kričať.

„Nedáš si pohár vína?“ hulákal Fredrik a predstieral, že v znakovej reči ukazuje posunky pre pitie vína a opitosť. Rozosmiala sa a ruka jej skĺzla k jeho pásu.

Boli iba párom v spleti ľudí, tak ako kedysi. Skôr než dostala prácu, ktorá bola taká tajná, že začala odmietať pozvania na večere aj ostatné akcie. Už dávno si nevyšli von len oni dvaja. Mali by to robiť častejšie.

Dostala chuť znovu ho pobozkať, no zaváhala. Odvykla si načúvať takýmto impulzom, predstava, že by ho tu, pred inými ľuďmi, pritiahla k sebe a spojila svoje pery s jeho perami, v nej vyvolávala neistotu.

Fredrikovi to v obleku pristalo. Pokiaľ išlo o košele, bol konzervatívny a vždy si na internete bez väčšieho záujmu vybral nejakú bielu alebo oceľovomodrú. No dnes večer mal oblečenú svetloružovú. Je nová, pomyslela si, pristane mu. Vyzeral v nej prekvapivo očarujúco.

Ona mala na sebe kokteilové šaty, ktoré jej Fredrik daroval pred dvomi rokmi, obliekla si ich však až teraz. V jej živote sa len zriedka vyskytla príležitosť, na ktorú by sa hodila kreácia z lesklého šifónu s plisovanou sukňou, preto dlho váhala. Nakoniec sa však rozhodla vziať si ich, akoby jej to velila nejaká skrytá občianska neposlušnosť práve preto, že časť jej ja trvala na niečom decentnejšom. Keď sa preniesla cez pocit, že je viac vyzlečená ako oblečená, dostavila sa eufória. Tesne predtým, ako vyrazili, sa na seba pozrela do zrkadla a pomyslela si: Tvoje telo je tvoj hrad.

Naplnil ju radostný pocit z revolty. A lásky. Áno, aj lásky. Pretože sa rozhodla pre šaty, ktoré jej Fredrik venoval ako svadobný dar.

Napadlo jej, že zabudla na telefón. „Máš mobil?“ zakričala na Fredrika. Prikývol. Takže chlapci môžu v prípade potreby zavolať jemu.

Rozhliadal sa po sále, či neuvidí niekoho známeho, zatiaľ čo ona si uchlipkávala vína a dúfala, že to nebude trvať pridlho. Bolo jej ho totiž trochu ľúto a chcela sa toho pocitu zbaviť. Bola na svojho Fredrika hrdá. Imponovalo jej, aký je dnes pekný, a tešila sa spolu s ním, že ho na túto oslavu organizovanú veľvyslanectvom pozvali. Jej samej celkom stačilo, že je tu s ním, ostatní ľudia ju nezaujímali. No ak túžil po uznaní, dúfala, že sa tak stane skôr, než mu to pokazí náladu.

Vtom Fredrik zbadal akéhosi kolegu. Keď si prerazila cestu za ním, predstavil ju opálenému mužovi so zvučným hlasom. Potriasol si s nimi rukou s hlučnou srdečnosťou. Bolo zjavné, že Fredrika pozná iba zbežne. Ukázalo sa, že ide o stredného manažéra z firmy, ktorá bola Fredrikovým klientom. Muži začali čoskoro diskutovať o merger, zlúčení dvoch podnikov. Ich rozhovor ju zaujal, Fredrik totiž o práci hovoril iba zriedka. Po chvíli si uvedomila, že viac nie je jeho súčasťou, ten druhý muž ju totiž dokonale ignoroval a Fredrik bol taký zamestnaný tým, aby manažérovi venoval plnú pozornosť, že si sotva všimol, keď odišla, aby im priniesla ďalší pohár vína.

Razila si cestu von zo sály. Bola práve v polceste, keď uprostred davu zbadala známu tvár.

Jonathan Green.

Len málo ľudí okrem nej vedelo, kým v skutočnosti je: MI6 v Bruseli. Nevidela ho vyše roka, no priveľmi sa nezmenil: rovnaký chlapčenský výzor, rovnaká červená štica a modré rybacie oči, ktoré len málokedy zažmurkali. Rýchlo prekĺzla za chrbty mužov v oblekoch a dala sa na ústup pomedzi hlučných hostí. Jonathana Greena tu naozaj nechcela stretnúť. Briti boli ich blízkymi partnermi a švédske zdroje pravidelne pomáhali britskej zahraničnej špionáži v práci, no odkedy ju kontaktoval B54, všetko sa dosť skomplikovalo. Nemohli ju uvidieť s niekým z MI6.

Bolo zvláštne, že tu vidí Jonathana Greena. Vtom jej napadlo, že na zozname britského veľvyslanectva ho vedú ako ekonomického diplomata. Samozrejme, nebola to pravda, Green bol špión, no dnes večer tu účinkoval v role diplomata. Uvravení hostia, ktorí ho obkolesili, nemali ani potuchy, aký schopný a bezohľadný muž s prinajmenšom tromi falošnými identitami sa ukrýva za tou usmievavou fasádou.

Z pohľadu naňho v tejto rozžiarenej slávnostnej sieni plnej veselosti nemala dobrý pocit. Vedela totiž, čo je zač. Posledné tri týždne si spoločne s kolegami prechádzali materiál, ktorý získala vo fotogalérii, a to, čo videla, všetko zmenilo. Pokúšala sa vedeniu v Štokholme vysvetliť, že po tomto už nemôžu s Britmi ďalej spolupracovať, no nereagovali.

Jonathan Green bol mimoriadne schopný, no chladný ako ryba. Vždy v ňom bude vidieť nepriateľa. Keď sa stala novou šéfkou v Bruseli, podarilo sa mu proti nej poštvať nielen šéfa švédskeho oddelenia boja proti terorizmu, ale aj všetkých ostatných. Dosiahol, že od nej požadovali, aby sa podriadila MI6. Green mal moc ovplyvňovať iných a poškodil jej, hlboko otriasol jej sebadôverou.

Práve takýchto náhodných stretnutí sa obávala pri recepciách a večeriach. Fredrik nechápal, že v obklopení tých zvedavých spoločenských tvorov obývajúcich diplomatický svet musí byť po celý čas v strehu.

Pri stole s nápojmi sa ocitla vedľa dvojice mužov, ktorí po francúzsky živo komentovali ostatných hostí. Našťastie ju ignorovali, lepšie povedané, vôbec nezaznamenali jej prítomnosť. Nebola totiž príťažlivá kráska konvenčného typu a navyše, nepovažovali ju za dôležitú osobu. Bavilo ju počúvať ich, presne vedeli, s kým z hostí stojí za to sa rozprávať a kto tu neznamená nič. Išlo o kariérnych diplomatov z francúzskej ambasády, pravdepodobne s titulom z Polytechnique alebo École Normale, ktorí sa mohli tešiť na skvelý postup vo francúzskej štátnej správe. Sebaistí, schopní a dokonale arogantní dravci, takí prostoduchí a zároveň neskutočne prefíkaní. Pre takých bola neviditeľná a jej to vyhovovalo.

Poznala mnoho tunajších hostí, hoci oni nepoznali ju. Keby len tušili, koľko hodín ich rozhovorov odpočúvala za posledné roky. Ak sa nemýli, boli medzi nimi aj títo Francúzi.

Načiahla sa po dva poháre s bielym vínom a začula, že sa rozprávajú o Sýrii. Všetci sa usilovali nájsť odpovede na rovnaké otázky: čo urobí Asad, ktoré časti opozície môžu byť po vojne potenciálnymi partnermi, čo chcú Rusi a čomu sa vlastne venujú Američania. Rozprávali sa o rebeloch a islamistoch a počula, ako jeden z Francúzov namiesto Islamského štátu použil výraz Daeš, čo v arabčine znamená ten, čo pošliape.

Všetci títo muži a ich ambasády, povzdychla si s úsmevom. Všetci majú smrteľný strach z toho, že ich napichnú. A súčasne v mnohých z nich drieme zakázaná túžba práve po tomto. Pretože ten, koho neodpočúvajú, toho nie je hodný. A kto nechce, aby ho počúvali? Kto nechce byť milovaný?

Keď sa vrátila na miesto, kde nechala Fredrika, bol preč. Akoby sa on a manažér, s ktorým sa rozprával, rozplynuli v prázdnej ničote po kúzelníckom triku. Pátravo si prezerala okolité tváre.

Možno šiel na toaletu. Prvých pár minút si uchlipkávala vína a pobavene sledovala hostí vo svojej blízkosti. No po piatich minútach sa jej čakanie zunovalo. Odložila poháre s vínom. Hádam natrafil na niekoho ďalšieho, s kým sa dal do reči, a bol taký zabratý do rozhovoru, až zabudol, že odišla po víno. Nestalo by sa to prvý raz. Keď ubehlo osem minút, premkol ju pocit, že sa nevráti. Váhavo opustila svoje miesto a blúdila dookola medzi hosťami. Po pätnástich minútach sa jej roztržitá zvedavosť zmenila na zmätené podráždenie. Napokon zostala nehybne stáť ako maják v rozbúrenom mori.

Kde len je? Vyšla z miestnosti a rýchlymi krokmi zišla dolu do chodby, kde narazila na dvere. Boli zamknuté. Otočila sa a vydala sa po mohutnom mramorovom schodisku na ďalšie poschodie, ale našla tu len prázdny raňajkový salón. Dúfala, že spolu strávia príjemný večer, a teraz tu pobehuje hore-dolu ako idiot a hľadá svoju horšiu polovičku. Jej slávnostná nálada, ktorou ešte pred chvíľou prekypovala, sa razom zmenila na príkru zlosť. V duchu už formulovala oprávnenú kritiku a priostrovala vety, ktoré mu adresuje, keď zbadala dvojité dvere poniže schodov, ktorým predtým nevenovala pozornosť.

Cez otvorené dvere sem vanul chladivý večerný vzduch. Na vnútornom dvore vykladanom kameňmi stáli v tme hlúčiky hostí. Takže tu sa zdržiavajú fajčiari. Pomaly obišla celý dvor. V tenkých šatách ju striaslo.

Pohľad jej padol na troch mužov a ženu, ktorí stáli bokom a veselo konverzovali. Keď sa jeden z mužov sklonil, uvidela mu do tváre. Bol to Fredrik. V duchu zmätene namietla, prečo tu stojí v spoločnosti týchto ľudí. Zdalo sa, že im rozpráva niečo zábavné, žena sa s nadšením smiala, boli uprostred živej debaty. Zjavne sa s Fredrikom poznajú, možno sú to jeho kolegovia, hoci ich nikdy predtým nevidela.

Kým sa k nim pretlačila, zaregistrovala, ako sa tá žena naklonila k Fredrikovi, aby mu vtisla na rozlúčku bozk na líce, a potom rýchlo zmizla v dave.

Fredrik ju zbadal, až keď stála rovno pred ním. Očividne ju nehľadal, naopak, vyzeral zarazene, akoby celkom zabudol, že sem prišli spolu, a ona sa cítila trápne, áno, cítila sa smiešne, keď sa spamätal uprostred živelného výkladu dvojici mužov.

„Ahoj, zlatko,“ vyprskol a venoval jej vyplašený pohľad. Potom ju chvatne predstavil mužom, na ktorých bolo vidieť, že by sa najradšej vyparili. „Zavoláme si,“ rozlúčili sa s Fredrikom a usmiali sa na ňu.

„Kam si odišiel?“

Vysvetlil jej, že stretol nejakých ľudí z práce, a kývol pritom smerom k mužom. Vyčítala mu, že ho už hodnú chvíľu hľadá.

„Aj ja som ťa zháňal,“ odvetil vyhýbavo. Vystrel ruku a dotkol sa jej ramena.

„Zlatko...“

Mykol plecami, akoby sa chcel zbaviť viny a vyjadriť, že sa predsa nič také hrozné nestalo. Mlčky sledovala dvor, hoci nevidela nič iba tiene.

Pri slovách veď som bol preč iba chvíľku ju opanoval ťaživý smútok. Ten tón používal, keď chcel pôsobiť citlivo a súčasne trochu ublížene. Snažil sa v nej vyvolať pocit, že má potrebu ho kontrolovať, a získať tak prevahu naznačovaním, ako obmedzuje jeho takzvanú slobodu. Pri hádkach išlo o jednu z jeho obľúbených tém. Chýbalo málo, aby prekročili túto pomyselnú hranicu. Rozhodla sa neprilievať olej do ohňa, aj tak nemal v úmysle ospravedlniť sa jej. Chytila ho za ruku a cítila, ako z neho razom opadlo napätie.

Jonathan Green si potriasol rukou s prešediveným energickým mužom v pásikavom obleku, ktorého meno už medzičasom zabudol, a zopakoval, že mu bolo potešením podebatovať si s ním. Nebola to celkom pravda: z toho, čo mu postarší pán práve povedal, si už nepamätal nič, s výnimkou faktu, že je šéfom Crédit Lyonnais.

Keď sa uistil, že sa nik nepozerá, uvoľnil mimické svaly. Jeho úsmev sa roztopil ako lanský sneh. Obzrel sa, no Bente Jensenová už zmizla v dave. Prehliadal si miestnosť s nepríjemným pocitom, že mohlo dôjsť na pohľad k bezvýznamnej, no katastrofálnej chybe. Nebol azda dosť opatrný?

Pozrel sa na hodinky.

Rozhodnými krokmi si razil cestu von pomedzi hostí. Odchádzal bez pozdravu, aby niekomu nenapadlo zastaviť ho. Dve hodiny ľahkej konverzácie s poradcami manažérov, finančníkmi a bankármi boli viac než dosť. Úsilie tváriť sa zaujato zanechalo v jeho vnútri sivastý srieň únavy. Navyše ho hnevalo, že ho Jensenová zbadala, bola totiž jediným človekom v miestnosti, ktorý poznal jeho skutočnú totožnosť.

Odkedy získal miesto ekonomického diplomata, dával si mimoriadne záležať na tom, aby sa do tejto roly naplno vžil, a táto maska mu musela sedieť ako druhá koža. Pokazilo mu náladu, že niekde v tejto miestnosti je Švédka, ktorá môže prekuknúť jeho čachre.

Ešte stále zisťovali, ako sa tá zelenáčska analytička dostala k takému množstvu citlivých dokumentov. Pri myšlienke, že ich má k dispozícii a vie tak z veľkej časti o ich práci v Sýrii, sa mu podlamovali kolená. Semper occultus, navždy tajné, pomyslel si trpko. Už nie sú také semper. Najradšej by za ňou zašiel a prinútil ju, aby mu všetko odovzdala, ale takto to, prirodzene, nefungovalo. Vyrieši to iným spôsobom, a ak všetko pôjde hladko, bude mať únik onedlho pod kontrolou.

O štvrťhodinu neskôr zastalo jeho auto pred britským veľvyslanectvom. Budova sa nad rednúcou premávkou na Rue de la Loi týčila ako temná pevnosť. Zažmúril proti ostrému bielemu svetlu vo vstupnej hale a zdvihol prístupovú kartu, strážnik ho však už poznal.

Na piatom poschodí panoval pokoj. Prešiel po prázdnej chodbe. Ticho sprevádzané hučaním klimatizácie ho upokojovalo. Tu mala svoju bruselskú kanceláriu britská spravodajská služba MI6.

Brusel sa mu zunoval už dávno, no vo svojej služobnej miestnosti sa cítil dobre. Oficiálnu kanceláriu dostal ako ekonomický diplomat. Veľvyslanec mal však vo zvyku nahnevane poukazovať na to, že obchodné oddelenie sa nachádza na treťom poschodí a že ak chce predstierať, že je ekonomickým diplomatom, mal by svoju rolu hrať poriadne. Aby ho zbytočne nedráždil, raz do týždňa zišiel o dve poschodia nižšie do svojej druhej kancelárie a odpovedal na maily o pracovných obedoch a iných hlúpostiach a potom sa znovu vrátil na poschodie, kde sídlilo MI6.

Pozrel na hodinky.

Stál pri okne vo svojej kancelárii a sledoval ligotajúci sa prúd áut na kruhovom objazde na Place Schuman. Ak všetko pôjde tak, ako má, už čoskoro si bude môcť blahoželať, že únik dostali pod kontrolu a nebezpečenstvo je zažehnané.

Ale Švédka poznala Dom. Videl to na nej na recepcii: vedela to. Hnevalo ho, že sa naňho pozerala takto. Akoby za niečo niesol vinu, akoby práve on bol vinný.

Už len niekoľko minút. Pred necelým mesiacom si myslel, že jeho čas pri MI6 je spočítaný. Únik informácií bola katastrofa. No prevzal zaň zodpovednosť a pokúsil sa minimalizovať škody. Vedenie s tým bolo oboznámené. Odkedy to hovädo ukradlo dokumenty, o ktorých existencii nemalo ani len tušiť, nieto ich odovzdávať švédskej bezpečnostnej službe, prežil hrozný mesiac.

Ako mohol ten mladý Brit zradiť dôveru, ktorú požíval ako člen tajnej služby pod patronátom jej veličenstva? Taká svojvoľná slepá viera vo vlastnú morálku... s niečím podobným sa ešte nestretol. Príšerná absencia lojality. Nadraďovať sa nad systém len preto, že nám isté veci nesedia, je zrada, pomyslel si. Ešte šťastie, že tú malú pacifistickú sviňu neprijal on, to by už mal definitívne po kariére.

Vedel, čo sa posledný mesiac hovorilo v Londýne: Bruselu tečie do topánok. Inkontinentná kancelária. Aj keď si s tým únikom poradí, stále bude dosť tých, ktorí si ho budú pamätať ako šéfa, čo robí chyby. A to ho poriadne škrelo.

Herkules. Tá operácia bola jeho príležitosť. Ak sa vôbec uskutoční, keďže po tejto udalosti bolo pre Roberta priam nemožné niekoho presvedčiť, aby prijal konečné rozhodnutie. Akoby ten únik všetkých ochromil. Všetci vedeli, ako zareaguje parlament, keď sa dopočuje o Dome. Boli to pokrytci.

Sám nemal Dom v láske, domnieval sa však, že mu to nedáva právo namietať proti dianiu v ňom. Čo si myslí, je jedna vec, ale lojalita voči vlastnej organizácii, voči MI6, je nadradená nad jeho osobné preferencie.

Ticho preťalo zvonenie telefónu.

„Haló?“

„Jonathan, starec.“

Zo slúchadla sa ozval Robertov dobre známy barytón.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana