Copyright epub © 2012 iAdverti

All rights reserved.

ebook Design & Layout © iAdverti publishing

Author: © 2012 Gustáv Murín

Illustrations: © 2012 Marián Vanek

Cover: © SPN-Mladé letá, s.r.o.

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

www.iadverti.com

ISBN-978-80-8148-018-8

Acknowledgements

Author would like to thank to Peter Duba and Terry Moran for their help with

translation of these travel stories into English and to Robert Murray Davis,

Alice Botai, Leslie HorVitz and Eric Blahut for their generous help with valuable

comments and corrections of the final version of the manuscript.

WHY IT IS WORTH TO TRAVEL...

As a child, when I was supposed to travel for the first time really far with my family, I was unable to imagine it at all. Till then our longest distant travel was to visit Grand Ma in Orava and now we were going into the heart of Orient, to Baghdad, and for three years. We were governed by communist regime and had to stand in lines even for some roles of toilet papers. There were barbed wires at the borders and we were behind them. Up there, far away, was a completely different world. So I asked my father what makes that distant country different from ours. My father pondered and then said: “You know, they for example drink Coca-Cola there while we do not.”

My immediate following question was: “What is it – Coca-Cola?”

Today, we drink the same coke as everyone else in the world, we use the same toothpaste and can drive cars of all international brands. Our travel agencies offer trips to the furthest corners of the earth. TV news or bewitching shoots of documentaries every evening bring the world closer even to those who do not feel like travelling. So why it is good to travel? It is true that today the modern traveler does not have to perform the role of an educator who brings home unbelievable news about unknown worlds. It is also true that today travelling without borders appears to be just like a prolonged domestic trip on a bus, railways or airlines. It doesn’t mean that one might not experience unexpected adventure, for even a breakdown of technology we rely on so much.

True as well is that photos, videos and television documentaries are authentic reflections of far corners of the world, but they are only reflections. Nothing can convey the taste, the fragrance, or the smell of foreign countries. Only you personally. And quite often this very substantial “detail” might be in question. After I returned with my colleague Karol Mičieta from India, horrified by poverty, dirt and fetor of ever present garbage heaps we found out that our relatives like India showed on our photos. It does not stink on the photos. They neither make you sweat nor impose on you the hot air of this monsoon territory. You have to try this part of the travelling in your own skin. As high-school lads, we spent with my classmate Peter hours by travelling with our fingers on the map. It was fun and at the same time a kind of escape from the monotonous reality of school life. Later I realized that there are moments when something drives you away as far as possible from the depressing every-day banalities. Away, where every day brings something new and you can be someone else for a moment.

Travelling is in fact a chance to be a different and maybe even a better person. People whom we meet give us new opportunities for this instant metamorphosis simply by not knowing us as characters of every-day banalities back home. They see us as we really are right now and they do not have a reason to judge us or condemn us for our putative or real sins of the past. By travelling we are reborn. And reborn into better people. At least for the short time of our trip.

Unfortunately, we cannot leave behind our real nature and longtime habits even thousands miles away from our home. Someone who respects other people back home will be respectful elsewhere too. That is why those really blessed can walk the world as a litmus test of goodness and hospitality. A traveler, compared to natives, is always as a child because they always knows more about the place he arrives in. Admitting this inferior role without superfluous pettiness gives a chance to be better also to our hosts. We see them as they are the moment we arrive and we have no reason to judge them for their putative or real sins of the past.

Travelling also is giving a chance to others to experience their rebirth to become better, for we all as hosts want to show our best for the short time of hosting a foreigner.

In exotic countries, I was often enchanted by an exalting feeling of a given moment, not because I was immediately able to taste it fully but because I was looking forward to describing it to my friends back home. However, what kind of evidence of these enchanting or dramatic moments did I bring home? At the beginning I had only photos, souvenirs, later some traces on my body showed how the country I was travelling through left its mark on me. Today there is no time for watching photos, slides or a video. I gave away many of my souvenirs, lost some or our small children smashed them. The only things I have preserved from my travels are my memories that spring out during any social happening or discussion. This way I experience my travelling twice. First on my own skin and then I live them through again during numerous forms of narration. Maybe it is not surprising at all that the second experience often brings more pleasure and satisfaction than the first one. In telling his stories, the traveler is not alone. He can take as many people as he pleases or wants to listen with him to the furthest corners of the earth. The following stories are about that, about all that…

PREČO SA OPLATÍ CESTOVAŤ...

Keď som mal po prvýkrát, ako malý chlapec, cestovať s rodinou naozaj ďaleko, vôbec som si to nevedel predstaviť. Dovtedy sme boli najďalej u babky na Orave a teraz sme mali ísť do srdca Orientu, do Bagdadu, a na tri roky. U nás panoval komunistický režim a fronty sa stáli aj na toaletný papier. Na hraniciach boli ostnaté drôty, a my za nimi. Tam vonku, ďaleko, bol celkom iný svet. A tak som sa opýtal otca, v čom je tá ďaleká krajina iná, než naša. Otec sa zamyslel a povedal: „Vieš, tam napríklad pijú Coca-Colu a u nás nie.“

Moja okamžitá nasledujúca otázka bola: „Čo je to – Coca-Cola?“

Dnes pijeme takú istú Coca-Colu, ako všetci na svete, čistíme si zuby tými istými zubnými pastami a jazdíme na autách všetkých svetových značiek. Naše turistické agentúry dnes ponúkajú cesty do tých najvzdialenejších kútov sveta. A aj tí, ktorým sa nechce cestovať, majú každý večer celý svet v televíznom spravodajstve, či očarujúcich záberoch dokumentárnych filmov. Tak načo je vlastne dobré cestovať?

Je pravdou, že dnes moderný cestovateľ už nemá úlohu osvetára prinášajúceho domov neuveriteľné správy o neznámych svetoch. Je tiež pravda, že dnes sa samotné cestovanie bez hraníc podobá len akoby predĺženým trasám domácich autobusových, železničných či leteckých liniek. Neznamená to však, že by pri tom človek nemohol zažiť nečakané dobrodružstvo už len vďaka zlyhaniu techniky, na ktorú sa toľko spoliehame.

Pravdaže, fotografie, video, televízne dokumenty sú vernými obrazmi vzdialených kútov sveta, ale stále len obrazmi. Chuť a vôňu, či dokonca pach cudzích krajín vám nikto nesprostredkuje tak, ako ich môžete vnímať len vy osobne. A často môže ísť o veľmi podstatný „detail“.

Keď sme sa s kolegom Karolom Mičietom zhrození biedou, špinou a smradom všadeprítomných smetísk a odpadkov vrátili z Indie, zistili sme, že na fotografiách, ktoré sme priniesli, sa našim blízkym India páči. Lebo na fotografiách nepáchne. Fotografie vám tiež nesprostredkujú vlhko a horúce dusno monzúnových oblastí. Túto časť cestovania si musíte vyskúšať na vlastnej koži.

Ako stredoškoláci sme so spolužiakom Petrom trávili celé hodiny vyučovania cestovaním prstom po mape. Bola to zábava a aj únik pred nezáživnosťou školskej každodennosti. Ako dospelý som poznal, že sú chvíle, kedy vás to jednoducho ťahá preč, čím ďalej od ubíjajúcich každodenných malicherností. Kamsi, kde každý deň prináša čosi nové a aj vy môžete byť aspoň na chvíľu niekým iným.

Cestovanie je totiž šancou byť nielen iným, ale aj lepším. Tí, ktorých stretávame, nám dávajú šancu začať akoby odznova, veď nás nepoznajú ako aktérov našich domácich ubíjajúcich každodenných malicherností. Oni nás vidia takých, akými sme práve v tejto chvíli. Nemajú nás prečo súdiť a odsudzovať za naše domnelé i skutočné hriechy minulosti. Cestovaním sa znovu rodíme. A rodíme sa lepšími. Aspoň na krátku dobu cesty.

Žiaľ, ani tisíce kilometrov od domova nedokážeme vyskočiť zo svojej kože a dlhoročných návykov. Ten, kto má úctu k ľuďom doma, váži si ich aj mimo domova. Práve preto tí naozaj Bohom obdarení kráčajú svetom ako lakmusový papierik dobra a pohostinnosti. Cestovateľ je vždy v porovnaní s domácimi ako dieťa, veď oni o mieste, kam prichádza, vedia vždy viac. Priznať si túto podriadenú úlohu bez zbytočnej samoľúbosti, dáva aj domácim šancu, aby boli lepšími. Pretože ich vidíme takých, akými sú práve v tejto chvíli a nemáme ich prečo súdiť a odsudzovať za ich domnelé i skutočné hriechy minulosti. Cestovanie je aj darovaním šance iným, aby sa znovu zrodili. Aby boli lepšími. Veď my všetci chceme byť ako hostitelia tými najlepšími aspoň na krátky čas cudzej návštevy.

Viackrát som sa v exotickej cudzine pristihol pri povznášajúcom pocite danej chvíle ani nie preto, že by som ju dokázal hneď naplno vychutnať, ale preto, že som sa už vopred tešil, ako ju budem opisovať svojim doma.

Aký dôkaz tých čarovných či dramatických chvíľ som však priniesol domov? Spočiatku len suveníry, fotografie, časom aj stopy na tele ako sa o mňa príliš prudko obtrela krajina, ktorou som prechádzal. Ale dnes nie je čas na prezeranie fotografií, diapozitívov ani videa z ciest. Suveníry som rozdal, stratil, alebo ich zničili naše malé deti. Jediné, čo mi naozaj zostalo a čo sa mi neustále, pri akejkoľvek spoločenskej príležitosti rozhovoru s inými pripomína, sú príbehy.

Cestovanie prežívame dvakrát. Najskôr na vlastnej koži a neskôr v nespočetných obmenách rozprávania. Snáď nie je až také prekvapujúce, že to druhé prežívanie poskytuje často viac uspokojenia a potešenia. V rozprávaní už cestovateľ tiež nie je sám. Môže zviesť so sebou toľkých, koľkí len chcú a majú chuť počúvať, až do najvzdialenejších kútov sveta. Nasledujúce príbehy sú aj o tom, o tom všetkom…

I. THE MYSTERIES OF TRAVELLING/MYSTÉRIÁ CIEST

MAGIC ELECTRIC POWER - An American Story

Life is full of magical events. In fact, life itself is magic. But the most magical events are to be encountered on the road. Whenever you leave home, you open the door to experience inexplicable extraordinary events.

Visiting the United States for the first time, for the International Writing Program in Iowa, I was pretty excited. Consequences followed soon, weird things began to happen. On the very first day, we got trapped in an elevator.

“An extraordinary accident,” said our house-host Mary. “Can’t happen again.”

On the next day Mary got stuck in the elevator.

Well, I wasn’t surprised at all when, the same day, we got into the campus bus and it wouldn’t budge. When we got home, there was a fire alarm, a false one. The next evening I was playing tennis with Alan, an Australian colleague. Suddenly the lights went out and we were plunged into darkness. Soon after, the air conditioning in my room stopped working. When I went out for help, locking the door behind me, I could not get back in because the lock had somehow got jammed. In short, every technical device around me, that could possibly collapsed, broke down under the force of my enthusiastic, psychic energy.

However, within a week or two I settled in and things around me came back to order. Later I went for a two-week trip to the East Coast, and when I returned, the whole chain of strange events repeated themselves. Finally, the daily routine prevailed, and only one, but constant, mysterious event disturbed it till the end of my stay.

In front of our dormitory stretched a line of street lamps. Whenever I walked home at night, one particular lamp always switched off the moment I approached it and switched on when I passed. The lamp was easy to recognize because a speed limit sign was fixed to the post. Many times I forgot that the lamp was going to say good night to me and was surprised when it did.

Once an American colleague gave me a ride home from a literary event, and before we came to my street I told her about this “my” lamp. Even before I had finished, I was wondering if the lamp would blink at this time.

“You know,” I said, “we are in the car, maybe it will not recognize me at that speed and distance…”

But as we approached the lamp, it switched off and we almost crashed into it. My colleague stopped the car and looked at me with new eyes.

“You are the devil, Gustav, do you know that?”

I understand that it was time to stop playing with mysteries, at least publicly. So I decided to ignore my friendly lamp, and when I came back to my home country after three months in Iowa, I almost forgot it.

Seven years later I got the chance to come back to Iowa, this time as a lecturer for the same program. Again, I was very excited and full of energy. But the whole program had moved to the new university hotel closer to the center of the city. As soon as I checked in, someone from the program’s staff came to drive me to the welcoming party being hosted by the new director. On the way we were chatting about my previous stay, and I mentioned the mysterious events that had occurred way back. We had a lot of fun with it, and in a good mood pulled up in front of the director’s house. The image we saw was unforgettable. The director was standing on a chair trying to change the bulb in the porch light. That light had just failed.

My guide gazed at me with a curious look in her eyes, but I jumped out of the car before she had time to say anything. I think I know what she was going to say.

MAGICKÉ ELEKTRICKÉ SILY - Americký príbeh

Život je plný magických javov a udalostí. Veď život sám je magický. Ale najtajomnejšie veci nás čakajú na cestách. Kedykoľvek sa pustíte do sveta, dávate šancu ďalšiemu magickému zážitku.

Pri svojej prvej ceste do Spojených štátov, na Medzinárodný spisovateľský program v Iowe, som bol nadšením priam nabitý. Čoskoro sa mali dostaviť následky, čudné veci sa začali diať. Hneď prvý deň sme uviazli vo výťahu. „To je mimoriadna udalosť,“ upokojovala nás hostiteľka programu Mary, „Už sa to nestane.“

Na druhý deň uviazla vo výťahu samotná Mary.

Tak som ani nebol veľmi prekvapený, keď sme v ten istý deň nastúpili do univerzitného autobusu a ten sa odmietol pohnúť. Keď sme sa konečne dostali domov na internát, vyhlásili požiarny poplach – našťastie falošný. Na druhý deň večer sme hrali tenis s austrálskym kolegom Alanom. Svetlá na kurtoch náhle zhasli a my sme sa ocitli v tme. O niekoľko dní neskôr skolabovala vzduchotechnika v mojej izbe. Keď som vyšiel z izby zavolať pomoc, zamkol som za sebou dvere a už som ich neodomkol – zámka sa zasekla. Skrátka – každá technická záležitosť v mojej blízkosti, ktorá mohla skolabovať, skolabovala pod náporom mojej energie nadšenia.

Po dvoch týždňoch som sa konečne usadil a aj veci okolo mňa sa vrátili k obvyklému fungovaniu. Len keď som si neskôr odskočil na dvojtýždňový výlet na Východné pobrežie, pri návrate sa séria tajomných zlyhaní techniky okolo mňa zopakovala. Bol som tam však dosť dlho na to, aby denná rutina prevážila. A len jediný konštantný magický úkaz ma neopustil do konca pobytu.

Pred naším internátom bol rad pouličných lámp. Kedykoľvek som sa okolo nich vracal večer domov, jedna lampa zhasla zakaždým, keď som ju míňal. A zasa sa zažala, keď som prešiel. Ľahko som ju poznal, lebo na nej bola značka o predpísanej rýchlosti jazdy. Často som na tento kuriózny pozdrav pouličnej lampy zabudol, ale vždy sa mi pripomenula.

Raz ma viezla americká kolegyňa z literárneho podujatia na internát. Keď sme boli na dohľad, spomenul som si na „moju lampu“ a vyrozprával jej príbeh. Než som skončil, zapochyboval som, či lampa blikne aj teraz. „Vieš,“ povedal som, „ideme v aute, v tej rýchlosti a vzdialenosti si ma lampa asi nevšimne…“

Ale ako sme sa priblížili, blikla a my sme do nej takmer narazili. Americká kolegyňa zastavila auto a pozrela na mňa novými očami:

„Ty si diabol, Gustáv, vieš o tom?“

Pochopil som, že je najvyšší čas prestať sa hrať na mystériá, aspoň určite nie verejne. Rozhodol som sa ignorovať moju spriatelenú lampu a keď som sa po troch mesiacoch vrátil z Iowy domov, aj som na to skoro zabudol.

Po siedmich rokoch som mal šancu vrátiť sa do Iowy ako prednášajúci v tom istom programe. Samozrejme, opäť som bol veľmi nadšený a plný energie. Ale celý program premiestnili do nového univerzitného hotela bližšie k centru. Len čo som sa tam ubytoval, vyzdvihla ma jedna z pracovníčok programu a zaviezla na uvítací večierok u nového riaditeľa programu. Po ceste som spomínal svoje predošlé zážitky a tajomné elektrické efekty nemohli chýbať. Veľmi dobre sme sa na tom bavili a k riaditeľovmu domu sme prichádzali v dobrej nálade. Na pohľad, ktorý sme uvideli, asi ťažko zabudnem. Na verande pred vchodom do domu stál na stoličke riaditeľ a vymieňal žiarovku. Tá práve praskla.

Moja sprievodkyňa na mňa pozrela s údivom v očiach, ale skôr než niečo stihla povedať, rýchlo som vystúpil. Mám pocit, že viem, čo mala na jazyku…

ANGEL CALLED MILAN - An Indian story

Sooner or later, every traveler realizes it. Angels do exist. At least angels who protect travelers. Usually they have no names, but sometimes they do. One is called Milan.

I have a colleague who almost always accompanies me on scientific trips. Once, on the way back to Bratislava from annual conference in Prague by regular coach, we did not sit together. Good opportunity to get a nap on the way. When I woke up, it was time for break for refreshment at a motel on the highway. Surprisingly, I found my colleague having a deep discussion over coffee with an interesting guy from Slovakia. He didn’t look like an ordinary person, definitely not. At first sight, he was evidently “touched by life”. And not an easy life. His long hair was gray, his face heavily wrinkled. When he said that he had served as a colonel in the Rhodesian army, I was somehow not surprised. Of course, it was unusual for a Slovakian, but every sentence he spoke convinced me more and more that we had before us a genuine globetrotter. At that time, in the early 1990s, this was quite an exotic meeting. Especially when our new companion, who introduced himself as Milan, began to tell stories about Africa, Sri Lanka, India, and Nepal. It was like meeting a Martian. And when he offered us expert advice in case we visited these countries it sounded like a complete joke. Therefore, I wasn’t terribly interested when he proffered his business card, so he gave it to my colleague. My colleague is so disorganized that I was sure he would lose it. And he did.

For some years we did not hear anything from this strange man. Meanwhile one of our scientific articles had such a positive response that we got an invitation to a science conference in India. And by chance we actually had enough money for this exotic trip. Now it was time to regret that we lost contact with an expert on Indian travel like Milan. And this time a first miracle occurred. Just as if he heard our subconscious calls, he called us himself. After several years of travelling in Asia, Milan was back in Bratislava and wanted to meet us. We were obviously glad!

Milan had not changed much. Just his hair was grayer, and his face was more wrinkled. But his stories were as unbelievable as ever. Furthermore, he was willing to give us good advices about India at our regular meetings every Friday afternoon for some weeks till our departure. Thanks to these sessions, we seemed to be ready for our trip. The last Friday before our flight I was late for our regular consultation. My colleague had already received the last necessary pieces of information with Milan and departed. There was not much to talk about. Milan and I just sat and sipped tea. He never drank alcohol and I normally never drink tea in a bar. Thus it all was not too exciting, and I was preparing to say goodbye.

Then Milan said suddenly just by the way, “When is your flight to New Delhi?”

“Next Wednesday.”

“What time will you land?”

“We should be in Delhi around lunch time.”

Milan got silent, thinking about something, so I got up and waved goodbye to him. But instead of hallo he said quietly, “Well, O.K. then. We will meet at the Hotel Imperial next Wednesday at one p.m. Got it?”

I nodded eagerly and left. It was too good to be true. But on Wednesday we went directly from the airport to the Hotel Imperial. And Milan was there. From that moment, and for the next two weeks, he was like our father figure, guiding us with generosity and patience we would never have obtained from anyone else.

And how do I know that Milan was an angel? Simply – because we were not able to return his help or even to thank him. He just vanished. I have not heard from him ever since. Only angels act this way.

By the way, you could also become a part-time angel. Keep your eyes open and use every opportunity to help people when they travel. Just for goodwill. That’s all. Except don’t forget to vanish before they can return any favor or even thank you. That’s the condition.

ANJEL MENOM MILAN - Indický príbeh

Skôr alebo neskôr na to príde každý cestovateľ. Anjeli existujú. Teda aspoň tí anjeli, čo chránia ľudí na cestách. Obvykle sú bez mena, ale niekedy ich majú. Jeden sa celkom určite volá Milan.

Mám kolegu, s ktorým chodíme takmer na všetky vedecké cesty. Raz pri návrate z vedeckého kongresu v Prahe sme mimoriadne nesedeli v autobuse vedľa seba. Dobrá príležitosť zdriemnuť si počas cesty. Keď som sa zobudil, bola práve zastávka na občerstvenie v moteli pri diaľnici. Na prekvapenie, môjho kolegu som našiel pri káve v hĺbavej debate s pozoruhodným chlapíkom zo Slovenska. Nevyzeral na obyčajnú osobu, to určite nie. Na prvý pohľad bol „poznačený životom“. A nie práve ľahkým. Mal dlhé šedivejúce vlasy a tvár plnú vrások. Ani ma neprekvapilo, keď povedal, že slúžil ako plukovník rhodézskej armády. Samozrejme, že to bolo na Slováka neobvyklé, ale každá veta, ktorú povedal, nás ubezpečovala, že pred nami sedí svetobežník.

Bolo to začiatkom 90-tych rokov a toto bolo naozaj exotické stretnutie. Zvlášť, keď náš nový spoločník Milan začal rozprávať príhody z jeho ciest po Srí Lanke, Indii, či Nepále, znelo to, akoby hovoril návštevník z Marsu. Takže jeho ponuka, že nám poradí, ak tam tiež pocestujeme, znela ako žart. Nebral som preto vôbec vážne, keď môjmu kolegovi ponúkol svoju vizitku. Môj kolega je taký neporiadny, že ju mohol akurát tak stratiť. A aj stratil.

Pár rokov sme o tomto podivuhodnom chlapíkovi nepočuli. Medzičasom mal jeden z našich vedeckých článkov takú dobrú odozvu, že sme dostali pozvanie na konferenciu do Indie. A zhodou okolností sme si tú exotickú cestu vďaka grantu aj mohli dovoliť. Jediné, čo sme mohli ľutovať, bola strata kontaktu na odborníka ciest po Indii akým bol Milan. A vtedy sa stal prvý zázrak. Akoby naše podvedomé výzvy počul, krátko na to sám zavolal. Po niekoľkých rokoch na cestách po Ázii bol opäť v Bratislave a ochotný sa s nami stretnúť. Samozrejme, že sme boli radi!

Milan sa veľmi nezmenil. Len jeho vlasy boli šedivšie a v tvári sa objavili ďalšie vrásky. Ale jeho príbehy boli rovnako neuveriteľné ako predtým. Podstatné bolo, že ochotne prisľúbil nadeľovať nám dobré rady na cestu počas piatkových podvečerov, čo nám ešte ostávali do odchodu.

Vďaka týmto stretnutiam sme boli celkom sľubne pripravení. Posledný piatok pred odchodom už toho nebolo veľa na debatu. Keďže som prišiel trochu neskôr, môj kolega si už vypočul posledné nevyhnutné informácie od Milana a odišiel. Tak sme s Milanom len sedeli a popíjali čaj. On nikdy nepil alkohol a mňa zasa nikdy predtým nenapadlo piť čaj v bare. Nebolo už čo riešiť, a tak som sa čoskoro poberal na odchod.

„Kedy letíte do Dillí?“ opýtal sa Milan náhle a zdanlivo bez veľkého záujmu.

„Na budúcu stredu.“

„A kedy pristávate?“

„Okolo obeda, krátko pred dvanástou.“

Milan zmĺkol, v akomsi zamyslení, tak som sa zdvihol a zamával na pozdrav. Ale namiesto pozdravu ticho povedal: „Tak teda dovidenia na budúcu stredu v hoteli Imperial. O jednej poobede, jasné?“

Ochotne som prikývol a šiel. Znelo to príliš dobre na to, aby to bola pravda. Ale najbližšiu stredu sme sa nechali zaviezť z letiska rovno do hotela Imperial. A Milan tam bol. Od tej chvíle sa po dva týždne o nás dvoch staral ako vlastná matka a sprevádzal nás neznámou krajinou s veľkorysosťou a trpezlivosťou, akých by sme sa nemohli dočkať od nikoho iného.

A viete, prečo som si istý, že Milan bol anjel? Jednoducho – nepodarilo sa nám oplatiť mu toľkú pomoc a dokonca ani poriadne poďakovať. Proste sa stratil. Odvtedy som o ňom nepočul. To iba anjeli sa takto správajú.

Mimochodom, aj vy sa môžete stať občasnými anjelmi. Majte oči otvorené a využite každú príležitosť pomôcť ľuďom, ktorí sú na cestách. Len tak, z dobrej vôle. To stačí, len sa nezabudnite vytratiť skôr, než sa vám dobrým oplatia, či aspoň zaďakujú. To je podmienka.

MIRACLE IN THE HOLY CITY - An Italian story

The Holy City of Rome is beautiful and impressive gallery of historical sites, churches and cathedrals. But on Sunday around lunchtime it is as sleepy as a small village in a lost valley. And at exactly that time our tourist bus stopped in front of Vatican gates.

“You have one hour for looking around or shopping,” says our Slovak guide optimistically.

He did not notice that there was no place for shopping and nothing too much to look around at. Most members of our tourist group resigned to this fact and tried to find a toilet or munched on their last home-made sandwich. But my wife and I had an important duty – to buy something, in the worst case anything, for our relatives back home. How we should explain them that we did not found time to acquire some “typical Italian” articles when in Rome? Well, we had time, but little hope.

“It’s no good,” said my wife, “maybe we will buy something on the way back home.”

“Forget it,” I answered, “our drivers will try to reach home so quickly that it will be difficult to stop them even at borders.”

I knew that there was only one solution to this problem – a miracle. And where else if not in Holy City?!

“Let us go,” I said.

“Where?” asked my wife.

“Let us go and we will see,” I said, and went. My wife followed me as generations of other wives before her followed their foolish husbands – with resignation and reluctance. But we moved, at least.

I chose a direction impulsively turning left from Saint Peter’s Square down a long, deserted street. It was hopeless. Not only was there not one shop open; worse, there were no shops at all. But I insisted we would find one, and my wife stopped complaining. We didn’t talk. In fact there was nothing to talk about. The only sounds we heard in the hot sunny midday were our steps and voices of people over the sounds from spoons, knives and forks celebrating Sunday lunch. There can be hardly a less sensible mission. But it did not last long – after a few hundred meters we came to the outskirts of the city! It was hard to believe that this giant town ended only a short walk from the city center, but according to all indications there was nowhere to go. The street changed into a little lane leading to some pine woods. There couldn’t be a less promising place for shopping.

My wife start smiling the way that generations of wives before her have shown their foolish husbands that this particular idea was another one that failed. I wanted to say something to her, but words can’t help. Our pilgrimage for a miracle ended with a failure. It was time to turn back.

As we turned – we saw it. Not only a shop and not only an open shop, but a whole shopping center – open for business! It was on the opposite side of street and somehow hidden from the direction we came. Our shopping spree did not last long. We were the only customers in the whole shop, and there was only one cashier. As we were approaching her with shopping-cart full of ’typical Italian gifts’ I saw a shelf with razors.

You certainly know that paradox – you can buy classic razors cheaply but replacement blades are really costly. And here they had blades for a relatively low price, and I desperately needed some new ones back home. This was a bonus on top of our shopping! But there was only a small problem. We had no more money left. For a while I stood with my wife in front of the shelf and tried to calculate and recalculate what could we leave out from the gifts to our relatives, but we had already made the list as short as possible. Well, miracles have limitations. So, I had to forget about razor blades. We moved to the cashier and paid for our shopping.

While I was paying, my wife pushed shopping-cart to the exit. I followed my wife and I suddenly saw something falling from the shopping-cart. I was stunned for a moment. It was the package of blades we had not been able to buy. I looked at my wife, but she was occupied by packing our goods. I looked at the cashier, but she did not even look in our direction. I reached for the gift fallen from heaven and went to show it to my wife. It was unbelievable. There is no explanation how the package of blades hopped into our shopping-cart. We were too far from the shelf, and we were merely glancing at it. Nothing more. But the blades were here in my hand and my wife put it into plastic bag without hesitation.

“That’s bonus from God, you shopping genius,” said she, and hurried me back to the bus.

Well, this was really a little miracle. Only one thing I had to add – I am not an expert on razor blades, and it seems that God isn’t either. Coming home I soon realized that the blades from Rome’s miracle shopping center were not the type useful for my razor. Well, even miracles have definitively their limitations.

ZÁZRAK VO SVÄTOM MESTE - Taliansky príbeh

Sväté Mesto Rím je obdivuhodnou, impozantnou galériou historických pamiatok, kostolov a chrámov. Ale v nedeľu, okolo obeda, je tiché a ospalé ako malá dedinka v zabudnutom údolí. A práve v taký čas zastal náš turistický autobus pred bránami Vatikánu.

„Máte hodinu na prehliadku okolia alebo na nákupy,“ vyhlásil optimisticky náš sprievodca. Zjavne si nevšimol, že široko-ďaleko nebol obchod a ani na pozeranie toho veľa nebolo. Väčšia časť našej turistickej výpravy to vzdala hneď a sústredili sa na praktické ciele, akým bolo nájdenie toaliet a zdolanie poslednej konzervy paštéty, ktorá ešte ostala z domácich zásob. Ale my so ženou sme mali dôležitú úlohu – kúpiť niečo, v najhoršom prípade čokoľvek, čo by presvedčilo našich príbuzných doma, že sme v Taliansku naozaj boli. Ako by sme im mohli vysvetliť, že sme nekúpili niečo „typicky talianske“, keď už sme na to mali v Ríme čas? Takže čas by bol, ale s tým nákupom to vyzeralo beznádejne.

„Nemáme šancu,“ povedala moja žena, „snáď sa nám niečo podarí kúpiť ešte po ceste domov.“

„Tak na to môžeme zabudnúť. Naši šoféri pôjdu tak rýchlo, že ledva zastavia na hraniciach.“ Bolo mi jasné, že riešenie je len jedno – zázrak. A kde inde by sa mal udiať, ak nie vo Svätom Meste?

„Poďme,“ povedal som odhodlane.

„Kam?“ opýtala sa moja žena.

„Poďme a uvidíme,“ povedal som a vykročil. Moja žena ma nasledovala ako generácie iných žien pred ňou nasledovali svojich bláznivých manželov – s neochotou a rezignovane. Ale aspoň sme sa hýbali.

Smer som vybral inštinktívne. Od námestia Chrámu svätého Petra doľava dlhou, opustenou ulicou. Bolo to beznádejné. Nielenže na celej ulici nebol otvorený obchod, on tam vlastne ani žiaden obchod nebol. Ale trval som na tom, že sa nejaký objaví, a moju ženu už aj prestalo baviť protestovať. Vlastne sme sa ani spolu veľmi nebavili, nebolo o čom. Jediné zvuky, ktoré sme počuli v tom horúcom obedňajšom čase, boli ozveny našich krokov. Do toho z okien hlasy obedujúcich ľudí spolu so zvukmi lyžíc, nožov a vidličiek vydávaných na tejto oslave nedeľnej hostiny. Ťažko si predstaviť beznádejnejšiu výpravu. Ale netrvala dlho – po niekoľkých sto metroch sme sa ocitli na okraji mesta! Nebolo ľahké uveriť, že také obrovské mesto končí už po krátkej prechádzke od centra, ale všetko vyzeralo tak, že už nie je kam ísť. Ulica končila a menila sa na cestu, ktorá viedla zákrutou k akémusi lesu. Skutočne ťažko nájsť menej sľubné miesto na nákupy.

Moja žena sa začala usmievať presne tak, ako generácie iných žien pred ňou, keď chceli ukázať svojim bláznivým mužom, že to bol ďalší z nápadov, ktorý nevyšiel. Chcel som jej niečo povedať, ale nebolo čo. Naša púť za zázrakom skončila, tento nápad nevyšiel. Najvyšší čas vrátiť sa späť.

Tak sme sa otočili – a tam to bolo. Nielenže sme zbadali obchod, ale navyše celé nákupné stredisko a dokonca otvorené! Stálo na druhej strane ulice a zo smeru, ktorým sme prichádzali, bolo zakryté domami. Nebolo veľké, ale na naše nákupy stačilo. Tie netrvali dlho. Boli sme jedinými nakupujúcimi a v celom obchode bola jediná pokladníčka. Keď sme sa k nej blížili s nákupným vozíkom plným „dôležitých typicky talianskych darčekov“, uvidel som regál s holiacimi strojčekmi.

Určite poznáte ten paradox – klasický holiaci strojček si môžete kúpiť lacno, ale žiletky doňho sú pekelne drahé. A tu ich mali široký výber a za celkom rozumné ceny. Zišli by sa mi nejaké domov. To by bol skutočne zmysluplný nákup! Ale bol tu problém. Už nám neostali žiadne peniaze. Na chvíľu sme nerozhodne postávali pred regálom a prepočítavali, čo by sa dalo z darčekov príbuzným odložiť, ale náš zoznam darčekov sme už aj tak skrátili. Koniec-koncov, zázraky majú svoje hranice. Musel som sa vzdať tohto nápadu. Pohli sme sa k pokladníčke a zaplatili za nákup.

Kým som platil, moja žena Janina naložila darčeky späť do nákupného vozíka a pohla sa s ním k východu. Šiel som hneď za ňou, keď z vozíka náhle čosi vypadlo. Zarazil som sa. Z toho vozíka totiž vypadla škatuľka tých žiletiek, nad ktorými sme tak váhali. Pozrel som na Janinu, ale tú zamestnávalo prekladanie darčekov do igelitových tašiek. Pozrel som na pokladníčku, ale tá nám nevenovala žiadnu pozornosť. Tak som sa zohol po ten dar z nebies a šiel ho ukázať Janine. Bolo to neuveriteľné. Neexistovalo vysvetlenie, ako mohli tie žiletky preskočiť do vozíka. Vôbec sme sa k tomu regálu nepriblížili, len sme pred ním chvíľu postávali. Nič viac. A teraz boli tu v mojich rukách a Janina ich bez zaváhania pridala k ostatným veciam v igelitovej taške.

„To máš darček navyše od Pánaboha, ty nákupný génius,“ povedala a hnala ma späť k autobusu.

Tak toto bol malý zázrak. Len k tomu musím niečo dodať – nie som odborník na žiletky a zdá sa, že ani Pánboh nie. Keď som prišiel domov, zistil som, že žiletky zo zázračného nákupu v Ríme sa nehodia do môjho holiaceho strojčeka. Veď, koniec-koncov, zázraky naozaj majú svoje hranice.

The end of excerpt

Table of Contents

Cover

Imprint

WHY IT IS WORTH TO TRAVEL...

PREČO SA OPLATÍ CESTOVAŤ...

I. THE MYSTERIES OF TRAVELLING/MYSTÉRIÁ CIEST

MAGIC ELECTRIC POWER - An American Story

MAGICKÉ ELEKTRICKÉ SILY - Americký príbeh

ANGEL CALLED MILAN - An Indian story

ANJEL MENOM MILAN - Indický príbeh

MIRACLE IN THE HOLY CITY - An Italian story

ZÁZRAK VO SVÄTOM MESTE - Taliansky príbeh

II. ON THE OTHER HAND ADVENTURES ALSO HAVE THEIR LIMITATIONS/AJ DOBRODRUŽSTVÁ MAJÚ SVOJE HRANICE

III.HOW WE MAKE DISTANCES SHORTER/AKO SKRACUJEME VZDIALENOSTI

IV. HOSPITALITY WHICH MAKES THE WORLD OUR HOME/ŠTAFETA POHOSTINNOSTI

V. PLACES UNAVOIDABLE ANYWHERE IN THE WORLD/SÚ MIESTA, KTORÝM SA NEVYHNEME

VI. WE ARE ALL CONSUMERS/VŠETCI SME ZÁKAZNÍKMI

VII. THE WORLD IS SMALL/SVET JE MALÝ

VIII. GLOBALIZATION OF A HUMAN SIZE/GLOBALIZÁCIA ĽUDSKÝCH ROZMEROV

IX. POST SCRIPTUM/POST SCRIPTUM