Ediční rada edice Polozapomenuté války

doc. PhDr. Jan Halada, CSc. (FSV UK, Institut komunikačních studií

a žurnalistiky)

doc. PhDr. Martin Kovář, Ph.D. (FF UK, ředitel Ústavu světových dějin

na FF UK)

prof. PhDr. Robert Kvaček, CSc. (FF UK a Technická univerzita Liberec)

PhDr. Karel Richter, CSc.

doc. PhDr. František Stellner, Ph.D. (FF UK a VŠE, ředitel Ústavu světových dějin na VŠE)

prof. PhDr. Aleš Skřivan, CSc. (FF UK, Ústav světových dějin)

EDICE

DUŠAN TOMÁŠEK

Nevyhlášená

válka

(ukážka)

BOJE

O SLOVENSKO

1918–1920

Rodiště Miroslava Ivanova

JAROMĚŘ-JOSEFOV

Copyright © Dušan Tomášek, 2005, 2012

Cover © Karel Kárász, 2005, 2012

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2005, 2012

ISBN 978-80-7425-910-4 (e-pub)

ISBN 978-80-7425-911-1 (mobi)

ISBN 978-80-7425-912-8 (pdf)

OBSAH

Prolog

Martinská předehra

Překročení hranic

Bitvy o duše

Počáteční zmatky

Konec první etapy

Práce v Paříži

Jak to bylo v Trnavě

Druhá etapa

Přestřelky Praha–Budapešť

Vypovídá archiv

Třetí etapa

Směr Bratislava

Obnovení kázně

Vzpomíná Vavro Šrobár

Opět nepokoje

Bolševický puč

Jižní ofenziva

Rudoarmějské intermezzo

Kde je pěšák Čampulka?

Bitva u Lučence

Všední život?

Jeden z nejtěžších dnů

Nové vrchní velení

Banská Bystrica

Slovenská republika rad

Boje zuří dál

Ústup za hranice

Vyklizené Slovensko

Kudy a jak přichází mír

Starosti policejní

Bez bot na Petržalku

Školy, školy, školy

Úkladné vraždy

Bilance války

Hlinkovo dobrodružství

Společná ústava

Střelba v Rumanové

Armádo, pohov!

Deuxiēme bureau v ČSR

Znovu mobilizace!

Pokusy o rozbití

Diplomatické válčení

Velký Trianon

Dolaďování hranic

Epilog

Osudy hlavních aktérů

Kalendář událostí

Hlavní prameny a literatura

Motto

Sotva jsem se z vojny vrátil, už mě volali,

abych já šel na Slovensko zahnat Maďary.

Hej muzika, ta nám pěkně hrá, ať žije Slovensko, Čechy a Morava,

hej muzika, ta nám pěkně hrá, ať žije Masaryk a Praha!

(Dobová vojenská píseň)

PROLOG

Dva týdny před kapitulací Německa, a tedy před uzavřením příměří v první světové válce, vyhlásil Národní výbor 28. října 1918 v Praze samostatnou Československou republiku. Stalo se tak den po oznámení rakousko-uherského ministra zahraničí Andrássyho, že habsburská monarchie přijímá podmínky prezidenta USA Wilsona pro jednání o míru. V Praze toto oznámení mylně pokládali za kapitulaci, přestože ji Vídeň ještě nepodepsala. Nicméně lidé vyšli do ulic, a tak Národnímu výboru nezbývalo než se přizpůsobit a vyhlásit samostatnost. Republika byla na světě, i když poněkud předčasně narozená. První československý zákon o vzniku nového státu podepsal s Aloisem Rašínem, Antonínem Švehlou, Františkem Soukupem a Jiřím Stříbrným i představitel slovenského odboje MUDr. Vavro Šrobár, který byl právě na návštěvě v Praze…

Již od jara 1918 se hovoří o vytvoření nové republiky Čechů a Slováků. Je to v souladu s Pittsburskou dohodou, podepsanou koncem května 1918 mezi zástupci slovenských i českých krajanů a Československou národní radou, vedenou v emigraci profesorem T. G. Masarykem. Dohoda proklamovala vytvoření společného, na rozpadající se mnohonárodní monarchii nezávislého demokratického státu. Uvažovalo se i o tom, začlenit do správy ČSR také nejvýchodnější část republiky, tzv. Podkarpatskou Rus, patřící spolu se Slovenskem od konce 10. století k Uhrám. Tyto úvahy dostanou reálný rozměr v listopadu 1918, kdy dvě třetiny jejích obyvatel v plebiscitu rozhodnou o připojení k ČSR.

Poslední rakousko-uherský ministr zahraničí Gyula Andrássy ml.

Ještě před skončením války zveřejňuje prozatímní čs. zahraniční vláda 18. října tzv. Washingtonskou deklaraci, v níž prohlašuje nezávislost „československého národa“. Deklaraci vypracoval za svého pobytu ve Washingtonu prezident Masaryk. Má informovat vedoucí státy Dohody o demokratickém systému a programu Československa před jejich jednáním o míru s Rakousko-Uherskem. Prozatímní čs. zahraniční odboj tímto dokumentem politicky uzavírá svoji několikaroční činnost.

Už 29. října 1918, čtyři dny před podepsáním příměří mezi zástupci čtyř hlavních dohodových států, tedy Velké Británie, Francie, Itálie a USA, a rakousko-uherským zmocněncem, které vstoupilo v platnost 4. listopadu v 15 hodin, se němečtí poslanci vídeňského parlamentu ze severních Čech rozhodli vytvořit provincii Deutschböhmen (Německé Česko) a připojit ji jako autonomní část k německy mluvícímu Rakousku, budoucí Rakouské republice. Jejich kolegové ze severní Moravy a Slezska vyhlásili o den později se stejným záměrem provincii Sudetenland, 3. listopadu vznikla podobným způsobem na jihu Čech provincie nazvaná Böhmerwaldgau (Šumavská župa) a na jižní Moravě provincie Deutschsüdmähren (Německá jižní Morava), ke které mělo mj. patřit i druhé největší město v ČSR, Brno!

Obě severní „provincie“ s novým Rakouskem dokonce ani nesousedily, šlo viditelně o vzdor či projev bezmoci poražených, popřípadě o předem připravenou a cíleně organizovanou provokaci. Pro rodící se československou armádu nebylo nemožné tyto pokusy o odtržení a rozbití vznikající čs. republiky zlikvidovat. S tichým souhlasem Paříže, kde začínaly jednat vítězné mocnosti o budoucnosti Evropy, vydala čs. vláda 29. listopadu 1918 příkaz k vojenskému obsazení těchto pohraničních oblastí.

Již v první fázi světové války, zejména po ústupu ruských vojsk z Haliče a severovýchodního Slovenska, začaly narůstat vzájemné styky Slováků s Čechy. Předseda Slovenské národní strany (SNS) Matúš Dula, který v létě 1914 zdůrazňoval, že jeho stoupencům „záleží na tom, aby naše monarchie byla udržena ve své celistvosti“ a ze začínající války „vyšla vítězně“, nakonec činnost své strany zastavil, aby se v budoucnosti vyhnula eventuálnímu vymáhání projevů loajality ze strany uherské vlády. Rovněž předseda ľudové strany Andrej Hlinka zpočátku 28. července 1914 na shromáždění v Ružomberku přivítal válku z pozice „obránce uherské vlasti“. Podobně plédoval i slovenský poslanec Ferdinand Juriga v pešťském parlamentu. A vlivný politik Milan Hodža dal ve svém Slovenském týždeníku zveřejnit výzvu k věrnosti uherské vlasti.

Postupem války, obdobně jako u českých politiků (vždyť i Masaryk neuvažoval zpočátku o rozbití monarchie, ale jen o jejím federativním „vylepšení“), se i postoje slovenských představitelů k zachování Rakousko-Uherska v jeho původní podobě začaly měnit, i když méně radikálně. Dula „obratně lavíroval“ a zachovával mlčenlivost své „zrušené“ strany, také další člen vedení SNS Ivan Dérer radil vyčkávat, až jak válka dopadne: Když Uhersko vyhraje, bude to konec nadějí, když prohraje, pak prý osvobození „přijde samo od sebe“.

Pročeské naděje na Slovensku částečně zmírnilo jednak prohlášení předsednictva Svazu českých poslanců z 24. ledna 1917 ve vídeňském parlamentu s ujištěním nového panovníka Karla I., že zůstanou věrni jemu i jeho potomkům, jednak podpisy členů Svazu pod textem dodaným ministrem zahraničí Czerninem 31. ledna s falešným tvrzením, že český národ „… v přítomnosti i v době příští jen pod žezlem habsburským vidí svou budoucnost“.

Obrat nastal až v květnu 1917, kdy čeští spisovatelé v čele s Aloisem Jiráskem a spolu s nimi umělci i vědci ve veřejném manifestu prohlásili, že „český národ nemůže nynější delegaci (poslanců ve Vídni – poznámka autora) přiznati práva, aby na říšské radě jménem jeho mluvila a jednala“. Poslední věta manifestu poslance vyzvala: „Nedovedete-li učiniti zadost všemu, čeho národ po Vás žádá a co Vám ukládá, vzdejte se raději svých mandátů, prve než na říšskou radu vejdete, a odvolejte se ke své nejvyšší instanci: ke svému národu!“

Přesto však nelze vyloučit, že se do vědomí jak českých, tak i aspoň některých slovenských politiků zapsalo prohlášení Českého komitétu zahraničního ve Francii ze 14. listopadu 1915, v němž se mimo jiné říká: „Usilujeme o samostatný československý stát… Ztratili jsme důvěru v životnost Rakousko-Uherska.“ A že tento komitét se v květnu 1916 změnil v Československou národní radu (vedenou Masarykem, Benešem a Štefánikem), která už má své pobočky v Rusku, Itálii a USA, a že posléze 26. září 1918 vytvoří tříčlennou čs. zahraniční vládu.

Ale zanechme obecných úvah o historickém vývoji a vraťme se do reality podzimu 1918 v českých zemích a v Uhrách.

Největší problémy působí začlenění Slovenska do nového státního útvaru. Vyvolalo totiž silný odpor uherských vládních míst, spojený s dramatickými vojenskými událostmi. První světová válka v tomto prostoru jako by neskončila. A pokud podle vyjádření dohodových států skončila, rozhořela se na moravsko-slovenské hranici válka nová, nikým a nikomu nevyhlášená. Zdálo se, že různé národnostní skupiny, ale především představitelé vídeňského i pešťského parlamentu a jim podobní „organizátoři“, chtěli zneužít rozkladu rakousko-uherského císařství i neinformovanosti místních obyvatel bez ohledu na rozhodnutí vítězných států výhradně ve svůj prospěch.

Profesor Masaryk na podzim 1917

MARTINSKÁ PŘEDEHRA

Ještě před vznikem ČSR uslyšel uherský parlament v Pešti poprvé a zároveň naposledy slovenskou řeč. Poslanec a kněz Ferdinand Juriga se za pobouření, urážek, výsměchu a výkřiků maďarských poslanců hlásil k tisíciletému odkazu Velké Moravy: „Duch světa válkou odvalil velký kámen, který bránil vzkříšení slovenského národa od roku 907, od bratislavské bitvy, ve které ztratil svoje sebeurčující právo, svoji historickou státnost. Právo jeho bylo uloženo do hrobu smrtí Mojmírovou a pošlapáním učení svatých Cyrila a Metoděje.“

Když Juriga vznášel požadavky jménem Slovenské národní rady, která by se měla proměnit v Slovenské národní shromáždění, začaly se ozývat z pléna výkřiky uherských, ale snad i některých slovenských prouherských poslanců: „Kde je ta rada? Kde je slovenský národ? Kdo to vlastně je? V které župě žije? Vezměte mu slovo! Za ním stojí jen Češi! Slováci se hanbí, když mluví jejich jménem.“ Juriga se nenechal vyprovokovat. Hovořil podle záznamu plné dvě hodiny. To bylo 19. října 1918.

S Wilsonovou odpovědí, v níž se hovořilo o sebeurčení národů, a s požadavkem na ukončení války i poválečného uspořádání se v Pešti seznámili až 21. října. Byla to pro Maďary rána. Parlamentní debata 22. a 23. října 1918 podle toho i vypadala. Účastnil se jí mimo jiných i dosavadní premiér Sándor Wekerle, jeho budoucí nástupce Mihály Károlyi, dále István Tisza a samozřejmě i známý čechobijce Láslo Fényes, povoláním novinář, který už na podzim 1917 zaútočil v témže parlamentu na český národ v souvislosti s únosem malé válečné lodě z rakousko-uherského Šibeniku do italské Ancony. Únos zorganizovalo sedm námořníků, z nichž byli jen dva Češi. Interpelace byla plná lží a nepřesností, Fényes zneužil toho, že si podrobnosti nemohl v Pešti nikdo ověřit: „Český národ musí poznat, že rakouské němectví je nejsilnějším argumentem, který nás vzájemně spojuje: jak se jednotlivé národy za války chovaly a kolik zrádců u jednotlivých národů bylo. Z každých 100 případů zrady připadá 70 na Čechy… Ano, každý by se měl dozvědět, jak často a jak strašnou zradu Češi spáchali nejen proti své vlasti (míněno Rakousko-Uhersko – pozn. aut.), ale také proti našim nešťastným bratrům, a kolik tisíc Maďarů musí krvácet, protože Češi vpustili nepřítele, který pak našim vpadl do zad.“ Není tedy divu, že i nyní v parlamentní debatě popustil Fényes uzdu své demagogii.

Poněkud umírněně se k požadavku soužití Čechů a Slováků vyjádřil hrabě Károlyi: „Český národ uznejme jako národ, ale nemůžeme uznat jeho práva na Uhersko (tj. na Slovensko – pozn. aut.). Český neodvislý stát uznáme. Vyjednávejme s Čechy, a kdyby to nevedlo k cíli, půjdeme před Evropu!“ Žádal pak jmenování nové vlády. Také pro Jugoslávii „schvaloval“ samostatnost, ovšem s podmínkou, že bude Uhrám zajištěno spojení na Rijeku, kde mělo Uhersko svoji enklávu i s přístavem a loděnicí. Ale znovu opakoval, že je co nejrozhodněji proti spojení Čechů se Slováky.

Károlyiho opozice se pak ohradila proti výkřikům, že Češi jsou vlastizrádci, i proti zesměšňování jejich touhy po samostatnosti.

Socialista Fényes se ozval znovu, už umírněněji. Tvrdil, že maďarský lid vehnalo do války „kapitalistické panstvo“. A pak dodal: „Je to velké ponížení pro Rakousko-Uhersko, že máme vyjednávat s výborem československým jako s rovnocenným partnerem, jak to je ve Wilsonově nótě. Ale musíme se k tomu odhodlat, protože když se nepodrobíme této žádosti, vydáme se sami největšímu nebezpečí.“

Poslanec Tisza hovořil o „fantasmagorii československého státu“, neboť hlavní masa slovenských občanů je přece spokojená v maďarském „národním státě“! Doporučoval podpořit ty Slováky, kteří odmítají Čechy. Mají podle něj totiž možnost své požadavky realizovat v rámci Uherska! Z pléna se ozval i další řečník: „Československo je, chvála Bohu, pouhá fantazie!“

Ministerský předseda Wekerle pak doporučil uvést v odpovědi na Wilsonovy požadavky, že žádného československého protivníka Uhersko nezná: Chvála Bohu, že naši Slováci se ještě nevyjádřili, že se chtějí připojit k Čechům. Ba, jsou opačné náznaky. Ze dne na den se prý množí projevy proti takovému řešení. A tak se v Uhrách rozběhly akce, jak zachránit celistvost „dolních“ či přesněji „prostředních“ Uher s „horními“. Šlo to tak daleko, že byla Slovákům bez bližších podrobností dokonce nabídnuta autonomie!

K této situaci se vyjádří v roce 1998 ve své knize Boj o Slovensko a Trianon známý slovenský historik Marián Hronský: „Hlavní nebezpečí záchranných akcí z maďarské strany spočívalo v tom, že slovenská politická reprezentace se ještě stále oficiálně k žádostem slovenského národa nevyslovila, členstvo Slovenské národní rady zůstávalo po různých krajích Slovenska organizačně nepodchycené, neinformované a širším masám slovenského národa hrozila dezorientace.“ To přesně vystihuje situaci. Zejména tam, kde Maďaři organizovali různá prohlášení proti česko-slovenskému státu, především ve městech. Navíc pešťská vláda zavedla informační izolaci tím, že zakázala dovoz a distribuci českého tisku. Na venkově žil lid většinou vůbec bez informací o tom, co se v Uhrách či v Evropě děje, natož co se bude či co by se mělo dít.

Předseda Slovenské národní rady Matúš Dula

Tajemník Slovenské národní rady Karol A. Medvecký

Pouze v řadách mladších národovců a intelektuálů se na jaře 1918 objevovaly požadavky práva na sebeurčení a začlenění do společného státu. K vyjádření takového požadavku zcela veřejně však nedošlo.

Zato v Pešti se hlasitě ozývají nespokojené hlasy s výsledky války, za které obviňují starou vládu. Nespokojenost vrcholí 24. října v mohutnou demonstraci, která požaduje do čela nového kabinetu postavit předsedu Maďarské národní rady Mihály Károlyiho. Jeho národní rada úřaduje v hotelu Astoria. Zástupce Vídně mezitím 29. října jmenuje premiérem Jánose Hadika. Ale do funkce nenastoupí. V hlavním městě dosud velkých Uher vypuká vzpoura lidu, armáda obsazuje nádraží, mosty přes Dunaj z Pešti do Budína a další objekty. Dne 31. října vytváří Mihály Károlyi novou vládu…

Také v „Horních Uhrách“ narůstá už od konce září 1918 úsilí co nejdříve ustavit Slovenskou národní radu (SNR). Za vytvoření tohoto nejvyššího národního představitele se zasazovaly různé organizace, mezi nimi i Hlinkova ľudová strana. Od pešťských úřadů se podařilo získat povolení svolat „výborovou schůzi“ SNR na 30. října 1918 odpoledne do Turčianského Sv. Martina. Na tentýž den byla ovšem do Martina povolána i jedna rota uherského 15. pěšího pluku z Levic.

Na martinském nádraží od rána kontroluje přijíždějící účastníky shromáždění uherská policie za asistence vojska. Atmosféru popsaly Slovenske národne noviny z 31. října: „Od stanice turčianskosvätomartinské do města hrnul se zástup hostí přišlých ze všech stran Slovenska, státní silnicí od Vrútek pochodovala setnina ozbrojených vojáků s maďarským zpěvem.“ Zástupci slovenského národa se scházejí dopoledne v místnostech banky Tatra na poradu.

Ve 14 hodin se pak jimi zaplnila velká „obchodní síň“. Po diskusi a návrzích prohlášení je zvolen dvacetičlenný výbor SNR. Za předsedu účastníci vybrali Matúše Dulu, tajemníkem se stal Karol A. Medvecký. Organizátoři však zapomněli připravit návrh deklarace. Po zamítnutí jednoho návrhu z pléna přednáší svůj text farář Emanuel Zoch. Začíná slovy: „Zástupci všech slovenských politických stran, shromáždění dne 30. října 1918 v Turčianském Sv. Martině a zorganizovaní v Národní radu slovenské větve jednotného československého národa, trvají na zásadě sebeurčovacího práva národů, přijaté celým světem. Národní rada prohlašuje, že ve jménu česko-slovenského národa, bývajícího v hranicích Uherska, je jediná oprávněná mluvit a konat. Není k tomu oprávněna uherská vláda, která celá desetiletí nepoznala důležitější úlohu než to, jak potlačovat vše, co je slovenské, nepostavila a nepovolila našemu národu jedinou školu, nedovolila, aby se slovenští lidé dostali do veřejné správy a do úřadů, náš lid majetkově ničila a vykořisťovala svou středověkou feudální soustavou a politikou.

Nejsou oprávněné k tomu, aby mluvily ve jménu slovenského lidu, ani ty takzvané zastupitelské sbory, které jsou sestaveny na základě omezeného volebního práva, nedopouštějícího projevit vůli národa, a sestávající z lidí, kteří navzdory nařízení zákona nepřipustili na výborech čistě slovenských žup ani jediné slovenské slovo.“

Po této preambuli následují tři hlavní body: „1. Slovenský národ je částí i jazykově i kulturně-historicky jednotného česko-slovenského národa. Na všech kulturních bojích, které vedl český národ a které ho učinily známým na celém světě, měla účast i slovenská větev. 2. Pro tento česko-slovenský národ žádáme i my neomezené sebeurčovací právo na základě úplné nezávislosti. Na základě této zásady projevujeme svůj souhlas s nově vytvořeným mezinárodně právním uspořádáním, které dne 18. října 1918 formuloval prezident Wilson a které dne 27. října 1918 uznal rakousko-uherský ministr zahraničí. 3. Žádáme okamžité uzavření míru, a to na všelidských křesťanských zásadách, aby byl mír takový, že by mezinárodními zárukami znemožňoval další válku a další zbrojení.

Patrně první „veřejný“ návrh mapy ČSR, osobně zakreslený T. G. Masarykem a poslaný v roce 1916 krajanům do USA. (Tmavé skvrny odleva: Lužice, Kladsko, Hlučínsko, dole Vitorazsko. Široký pruh od Žitného ostrova na jih k Záhřebu vyznačuje koridor k hranici budoucí Jugoslávie.)

Jsme přesvědčeni, že náš snaživý a nadaný slovenský národ, který navzdory neslýchanému útisku dospěl na takový stupeň národní kultury, nebude vyloučen z požehnaného míru a ze spolku národů, ale že i jemu bude dopřáno, aby se mohl vyvíjet podle svého rázu a podle svých sil přispěl k všeobecnému pokroku lidstva.“

Pod deklarací jsou podpisy Medveckého a Duly.

Ihned po skončení odesílá předseda SNR Dula do Prahy telegram, který příštího dne zveřejní ve výrazném faksimile český tisk: „Turciansky sv martin 761 55/2 30 10 18 5.05 – slovenska narodna rada stoji na stanovisku bezpodminecneho a bezvyhradneho samourcovaciho prava slovenskeho naroda a na tomto zaklade vindikuje pre slovensky narod ucast na stvoreni samostatneho statu – pozustavajiciho zo slovenska – ciech – moravy a slezska – matus dula.“

Telegram, stejně jako text Deklarace, svědčí o tom, že účastníci martinského jednání ještě nevěděli o vyhlášení Československé republiky 28. října v Praze, které už před dvěma dny vtělilo Slovensko do společného státu. Domnívali se, že další svoji činnost budou ještě nějakou dobu muset vyvíjet „či už v Pešti, nebo v Prešpurku a Vídni, nebo zde v Turci a Liptově“.

K nečekané změně dochází i v Pešti 23. října 1918 po obdržení telegramu, že 79. pěší pluk, složený ze Srbů a Chorvatů, obsadil dosud uherskou část Rijeky. 24. října nastupuje do funkce nový rakousko-uherský ministr zahraničí hrabě Gyula Andrássy, který v odpovědi Wilsonovi mimo jiné uvede: „Jsem nucen uznat Čechy za bojující stranu, protože bez toho s námi vůbec nemluví…“ Proto prý také s bolestným srdcem uznal pojmenování „československý“…

Rovněž ti slovenští a čeští politici, kteří jsou v centru dění, začínají chápat, že ve stavu příměří vlastně ještě neskončila válka, nýbrž je pouze „pozastavena“. V takové situaci plně platí zásada fait accompli, podle které vyhrává ten, kdo dřív přijde, tedy včas zabere byť dodatečně sporné území vojenskou silou. Pochopili to v Praze stejně jako v USA. Proto T. G. Masaryk telegrafuje ze zámoří Edvardu Benešovi do Paříže, že Slovensko bude nutné obsadit. Proto Varvo Šrobár v Praze patrně v obavách, aby Slovenská národní rada nebyla Budapeští nucena k vyjednávání, je téhož názoru. Vyjadřuje ho větou: „Kdo na ně (rozuměj na Slovensko – pozn. aut.) první položí ruku, toho bude.“