Veronika Halgašová

DOJMY NAŠE KAŽDODENNÉ

Ukážka z elektronickej knihy

VŔBA

I.

Ako ľudia zvyknú prežívať existenčné krízy? Čo ich vlastne spôsobuje? Aké sú príznaky a aká liečba býva najúčinnejšia?

Nie, nemyslite si, že vám odpoviem na tieto otázky. Ó, kdeže! Práve ich, celá zmätená, riešim sama. Takže mi poraďte, prosím. Áno, jedným z príznakov existenčnej krízy by mohla byť strata zábran a tým pádom aj slušných spôsobov. Ako hovorí Józef Konrad vo svojej nadčasovej knihe Srdce temnoty, zábrany, umelo vytvorené ľudskou spoločnosťou, sú pre nás znakom skutočnej civilizácie.

Aká je však naozajstná ľudská prirodzenosť? Myslím tá skutočná, bez zábran... Hmm, to je oriešok, ktorý sa mi nepodarí rozlúsknuť v rozheganom trolejbuse o pol siedmej večer na ceste z práce. Vonku je už tma a mne sa chce opiť, zvracať a spať... presne v tomto poradí. Je to vcelku zvláštne, lebo alkohol mi nechutí. Vlastne sa mi úplne protiví – vždy ho pijem s odporom a potom len zistím, že to so mnou neurobí absolútne, ale absolútne nič: žiadna šošovička medzi prstami na nohách, žiadna mrkvička v záchodovej mise, dokonca ani hlavybôľ! Sú to iba vyhodené peniaze. Len zbytočne naberiem ďalšie toxíny, no mozgové bunky mi odmietajú odumierať.

Aha! Musím vystúpiť, aby som prestúpila. Povedzte niekto tej pani za mnou, že vystupujem tiež a nemusí sa tlačiť ako jaternica do čreva. Sotva spravím krok, sotí ma a ja rebrom naberiem roh sedadla. Nahlas vykríknem, pošúcham si boľavé miesto, pričom ju nechtiac udriem lakťom rovno do nadočnicového oblúka.

„Och! Dávajte si pozor, vy sliepka!“ precedí Jaternica cez zuby, načo sa zúfalo rozosmejem a vyskočím von z dverí.

Tento incident však predstavoval osudové zdržanie, dvere za mnou sa okamžite zavreli a Jaternica tam zostala trčať s dlaňami a nosom pričapeným na skle, trieskajúc a nadávajúc na moju osobu. Ups! No, nebolo to naschvál, hmm... Pozriem sa doľava, doprava, začnem si pískať a elegantne sa prechádzam okolo zastávky, aby som zabila čas. Pošmyknem sa však na slanej snehovej pľačkanici, a tak pár sekúnd balansujem v prvej baletnej pozícii ubezpečujúc sa o tom, že najlepšie bude nedýchať a nehýbať sa za nijakých okolností. Paráda, už stojím...

...a tak stojím a pozorujem chlapíka stojaceho opodiaľ. Moju pozornosť upútal svojím oblečením à la francúzsky maliar a fúzami Jána Kalinčiaka, ibaže vyhnutými dohora. Usmieva sa na mňa a dvíha pritom jedno obočie. Očividne si nevšimol moje predošlé faux pas. Usmejem sa naňho, zadržiavajúc smiech, a nastúpim do spoja, ktorý ma zavezie až domov.

Samozrejme, že nikde nie je voľné miesto na sedenie... No čo už, kĺby a kosti mi zatiaľ slúžia a pri mojom šťastí sa iného štádia nedožijem, takže pohodička... Ó, nie – zase mám pesimistickú náladu! Budem mať depresiu a Rado mi to opäť bude vyčítať! Má pravdu, tiež má v práci frmol a ja mu náladu veru nedvíham. Nervy mám v úplnom háji zelenom.

Z Maliara sa napokon vykľul asistent revízora. Mašina pri dverách bola pokazená, ale nemajte strach, mám električenku... na rozdiel od tety s barlou, ktorá sa nestihla včas dostať k funkčnému označovaču. Čapli ju. Pokúšala sa im vysvetliť, že v jej prípade nebolo možné označiť si lístok za tri sekundy. Márne.

„Ak máte päťdesiat eur a zaplatíte hneď, ušetríte dvadsať. No tak, vzmužte sa!“ vyzval ju pupkatý revízor s dôležitým výrazom v tvári.

Toto ma napálilo. Nervózne sa krútim ako kobra hypnotizovaná zaklínačom hadov.

„Prečo by sa mala žena vzmužiť, ty poleno?!“ vyhŕklo zo mňa tak náhle, že vzápätí som zhíkla od prekvapenia. Stojím si však za svojím.

„Slečna, akým právom mi tykáte?!“ nasrdil sa revízor. Obvod nosných dierok sa mu zdvojnásobil.

„Mňa by skôr naštvalo to poleno, ty poleno... Ale ak ti vadí tykanie a nie prirovnania, môžem vám vykať...“ pokračovala som s neuveriteľným pôžitkom.

„Uvedomujete si, že som verejný činiteľ?!“ zapípal.

„A čo má byť? Aj policajti sú verejní činitelia a všetci si z nich robia žarty, hoci aspoň niektorí si možno plnia svoje povinnosti tak, ako sa patrí... ale vy... no fuj – hanba! Čo je to za svet, ktorý trpí takéto omyly prírody?! To, čo tu predvádzate, je obyčajná šikana!“

„Pani, upokojte sa!“ odporučilo mi Poleno.

„Som slečna, vy dilino, oči nemáte na to, aby ste ich vypliešťali! Vidíte snáď prsteň?! Aha! Alebo si myslíte, že som škaredá ako noc a nikto ma preto nechce a oslovenie pani bolo iba zo súcitu! Hí – vy o mne hovoríte, že som škrata! Takto ma uraziť! Ľudia! Ľudiááá!!!“

„Pani, utíšte sa. Naozaj si nemyslím, že ste škrata, len...“

„Povedzte mi láskavo, čo je toto za krajinu. Ženy sa majú vzmužiť, namiesto toho, aby sa predali už existujúce byty, plánujeme výstavbu ďalších barabizní, zatiaľ čo bezdomovci mrznú na uliciach, vo výtlkoch na cestách plávajú ryby, pričom my prácne hĺbime jamy pre nejaké hlúpe obrovské škandinávske odpadkové koše a v atómových krytoch máme sklady starých ohlodaných učebníc s nečitateľným textom... Kam sa máme strčiť v prípade náletu? Do tretieho oddielu doľava na piatu poličku odspodu? A nehovorte mi, že nám žiadne nebezpečenstvo nehrozí, veď nikto nevie, čo sa deje okolo nás! Mohla by aj vypuknúť tretia svetová a v našich správach sa nedozviete nič iné ako kto kde kedy zhorel, kto koho kedy bodol, kto koho osočoval, kto ukradol kosačku, kto zdemoloval práve používanú kadibúdku a prečo metánové prdy kráv spôsobujú globálne otepľovanie! A viete prečo sa to deje?! Pretože zásadné veci zásadne nerobia zásadní ľudia! Tak je to!“

Dobre viem, že ten pačrev a ogrgeľ nestojí ani za fajku tabaku, ale existenčná kríza si nevyberá. Počas môjho búrlivého monológu ušla vzmužená teta aj ďalší traja nešťastníci. Revízor sa na mňa naštval a požiadal ma, aby som ho nasledovala. Neposlúchla som. Namiesto toho som sa z celej sily zakvačila do tyče a kričala z plného hrdla veci typu: „nie! Vrahovia! Krvilačný výkvet človečenstva!“ a nakoniec som začala recitovať Hviezdoslavove Krvavé sonety. Zabralo to. Prestal si ma všímať, pokrútil hlavou a odišiel aj s pomocníkom.

II.

Rado nebol doma. Zavolala som mu, ale on nedvíhal mobil. Bola som presvedčená o tom, že pracuje. Je informatik a tí dnes majú vždy čo robiť. Práca ho napĺňa, cíti sa v nej užitočný... ale čo som ja?! Redaktorka bulvárneho časopisu... Ach... A pritom sa to začalo tak sľubne! Dostala som prácu v televíznych novinách, no prepustili ma po mojej tretej reportáži... Bola som príliš horlivá, a tak som sa spálila. Teraz je zo mňa zbytočný človek, kecalka, tárajka, ktorá si má na počkanie vymyslieť inteligentne znejúcu ľachtikársku volovinu, za ktorú ľudia zaplatia. Raz som povedala samej sebe, že by som radšej kopala kanály. Ale keď som na druhý deň stúpila na ležiace hrable, podobné úvahy ma prešli.

Bola som sama, uzimená, ponížená a s náladou pod psa. Bol piatok vďaka čomu som si mohla večer naplno vychutnať. Toto je moja chvíľa... Otvorím okno a vyvetrám prach, ktorým zapadajú knihy čo nestíham čítať. Vojna a mier, Majster alkohol, Mináčova Generácia... tú poslednú mi odporučil niekto špeciálny... ale nie – idem sa osprchovať. Je mi zima a na zimu zaberie najlepšie horúca voda. Keď skončím, chcem si napísať meno na zrkadlo.

Zobliekla som sa a úplne ma striaslo od zimy. So smiechom som sa rozbehla do kúpeľne, ale tam...

„Do kelu!“ vykríkla som keď som sa po boji s Newtonovým gravitačným zákonom zložila na mokré a extrémne šmykľavé kachličky.

„Rado tu bol! Prečo tu bol?! Prečo mi nenechal odkaz?! Nezavolal! Neurobil vôbec nič!“

Musela som vyzerať komicky. Vstala som a poriadne som sa osprchovala, aby som zmyla dnešný deň. Nechcelo sa mi myslieť na Rada a na to, čo preňho vlastne znamenám. Už ma unavovalo rozmýšľať nad tým, čo som chcela a čo z toho som naozaj dosiahla. Vodu som pustila naplno, batériu som posúvala doľava.

„Au!“

Zaliala ma horúčava. Cítila som, ako červeniem. Srdce mi bilo ako zvon, myslela som, že sa mi rozletí hlava a hruď. Pomaly som menila teplotu vody na normálnejšiu. Tep sa mi spomalil. Všetko voňalo a hrialo tak omamne a príjemne... až príliš. Utrela som sa a v župane som vybehla z kúpeľne. Naliala som si červené víno, ale nechutilo mi. Aké to sklamanie! Bolo francúzske, dobrý ročník – Rado vyberal... a nič...

Pustila som si telku. Správy, správy, správy, primitívi, čo sa navzájom hlúpo kritizujú, strieľačka, správy... starí ľudia sa obhadzujú tortami... správy... nejaká dáma s poruchami štítnej žľazy (usudzujem podľa vybehnutých očí) ukazuje všetky svoje plomby počas pokusu o prespievanie I will always love you... Tak – a dosť! Dopila som pohár a vošla som do izby, kde som sa zamotala do Radových pohodených nohavíc a spadla som rovno na posteľ. Rozplakala som sa... nahlas a zúfalo. Keby som bola filmovou hrdinkou, táto scéna by sa nachádzala na začiatku filmu, keď ona práve prišla na to, že jej život je na draka, ale ešte nemá silu na nový začiatok. Namiesto toho, aby kopla do vrtule, sedí pred telkou, nohou hladká psa, v ruke drží kakao a narieka pri pozeraní domácich videí zo strednej školy, kde jej milovaný žerie dážďovku a škrtí mačiatko. Divák by sa vtedy pobavene zasmial.

Ale ja nechcem byť na smiech! Ja chcem byť tá, čo sa smeje! Urobím však preto niečo?! Ani omylom! Zapnem rádio, počúvam dojemné slaďáky o nehynúcej láske dvoch ľudí, ktorých delí prinajmenšom Mariánska priekopa, a očuchávam Radove košele, ktoré som ešte nestihla oprať... Viem, že je to neskutočne trápne (a možno aj trochu nechutné), nebudem sa vyhovárať, ale o to tu teraz nejde. Dôležité je to, čo som zacítila! Ženský parfum, ktorý nebol môj! V hlave mi zasvietila varovná žiarovka a v očiach mi zablikali výkričníky. Vzápätí som však vášnivo zavrtela hlavou.

„Niééé...“ zatiahla som a opäť som pričuchla ku košeli. Hmm, je to silný a nanajvýš kvalitný mok... Dobrá vôňa, veľmi jemná, ale zároveň zmyselná... Túto košeľu mal na predvčerajšom služobnom večierku, kam ma nechcel zobrať so sebou. Vrátil sa o tretej ráno, spitý ako šťastný podlavínový nájdenec, ktorého našli traja bernardíni s rumovými sudmi okolo krkov.

„Niéééééééééééééééééééééééééééééééééééé!!!“ postupne som zvyšovala tóninu, keď som končila, počuť ma už mohli len psy.

Dobre, takže si to zhrňme. Môj takmer snúbenec ma predvčerom nechcel zobrať na večierok, vrátil sa nadránom s košeľou napustenou dámskou voňavkou, ktorá rozhodne nepatrila jeho sestre, matke, ani babke. Dokazuje to niečo?!

„Dokazuje to niečo?“ opýtala som sa o hodinu neskôr Joža, môjho kamoša, ktorému patrí reštika dvesto metrov od nás.

Jožo mi namiesto odpovede zapchal ústa punčovým rezom.

„Sladké ti naštartuje mozog a prídeš na to sama,“ zaprorokoval.

„Máš pocit, že mi stojí mozog?“ opýtala som sa, keď som dožula.

„Mám pocit, že by si sa mala zresetovať. Čo takto oholiť si nohy, tým schudnúť tri kilá a znovu získať stratenú sebaúctu?“ navrhol nonšalantne.

„Si neskutočne vtipný,“ odbila som ho, načo sa on rozosmial.

„Dnes je deň blbec. Pri pokuse oholiť si nohy by som si nechtiac podrezala žily...“

„Chceš ešte koláč?“ opýtal sa ma flegmaticky.

„Ešte dva a neprejdem cez dvere. Nie ďakujem – ja a môj mozog si musíme vystačiť sami s tebou. Počuj, ja viem, že Rada nemáš rád...“

Prekvapene nadvihol obočie.

„Ále, čo to hovoríš za nezmysly...“

„No, len sa netvár! Tie nespočetné vtipy na Radovu adresu... Tuším ho ani nevoláš inak ako Kockatá Hlava, Očný Fajčiar s popolníkmi namiesto okuliarov, Error Programový a tak podobne. Podľa mňa je to jasný signál nepriateľstva z tvojej strany. K Edovi si taký nebol!“

„Edo sa s tebou čestne rozišiel hneď ako zistil, že sa mu páčim viac ako ty, a to ho ctí,“ poznamenal uznanlivo.

„Zvláštne, že som ho tu odvtedy nevidela...“

„Tuším sa odsťahoval na druhý koniec mesta,“ odvetil Jožo s veľavravným pohľadom.

„Škoda... bol by dokonalý...“ vzdychla som si.

„Žiaden chlap nie je dokonalý. Vy baby ste neskutočne vyberavé! Jeden sa vám nepáči, lebo sa v puberte správa ako pubertiak, ďalší nemá iskru, henten je zas pribrzdený jedináčik v oidipovskom vzťahu so svojou šialenou matkou, iný nemá véčko na chrbte, ale spečený V-výstrih na hrudi, ďalší nevie variť, nosí deravé ponožky a potom ich hádže na zem, nevie zložiť záchodovú dosku, nevyhadzuje smeti, necháva vreckovky v praní, nehovorí dosť často aká si úžasná, nahlas grgá cez romantické scény v Pillcherovkách a ešte aj je na svoj výkon hrdý...“

„Si úplne mimo,“ schladila som ho vyberajúc z kabelky peňaženku.

„To nie je potrebné. Dal som ti nepodarený kus z kraja plechu,“ žmurkol na mňa.

„Ty sa na mňa hneváš?!“ čudovala som sa.

„Býva v tvojom byte, správa sa nadradene, pestuje v tebe pocit menejcennosti. Už len toto by každej inej babe stačilo na to, aby mu pripevnila guľu na nohu a hodila ho do Dunaja. Povedz mi, prečo ste vy trúby náročné iba v teórii, ale keď sa v praxi citovo naviažete na Yettyho, necháte ho, aby z vás spravil šimpanzice?“

Medzičasom som sa pobrala preč, ale napokon som sa vrátila.

„Máš doma problémy?“ opýtala som sa s porozumením.

„Nie také ako ty. Nela strašne žiarli a nemá prečo. Vždy je všetko opačne, už mám toho dosť. Asi sa zavriem do mrazáku a budem jesť čokoládu až kým nezmrznem.“

„Vďaka, pridám to do článku o desiatich najčastejších spôsoboch samovraždy.“

Jedna známa pravda: keď stretnete človeka, ktorý je deprimovaný približne tak ako vy, máte dve možnosti. Tá prvá je, že dáte hlavy a peňaženky dokopy, rátate len prvý a posledný poldecák, a medzičasom si poriadne zanadávate – vy na svoj objekt zúfalého a chaotického pocitu krvilačnej túžby po odplate stratených dní, časov, vlasov, nádejí, mladosti a ilúzií a váš parťák zase na zdroj svojich úzkostlivých frustrácií. Budete nadávať naraz, prípadne sa môžete dopĺňať, ak jeden z vás pre kúzlo džina vyliateho z fľaše do pohára zabudne na nejaké trefné slovo, citoslovce, slabiku alebo písmeno...

Ja som si však vybrala druhú možnosť – útek do krajiny perín, vína, sviečok a vreckoviek. Jožo bol ženatý. Mal dve deti a žiarlivú manželku, musela som odísť. On je odo mňa o rok starší. Má rodinu, prácu. Ani jedno z toho nie je celkom ideálne, ale keď sa to tak vezme, so svojím životom je spokojný. Asi ste už postrehli, že ja mám pár námietok voči spôsobu existencie mojej maličkosti. Nemám najmenšiu šancu nájsť si prácu, pre ktorú by som si vážila samú seba. Niežeby som bola zavrhnutiahodný človek, zvlášť v dnešnej trochu... špecificky zvrátenej dobe... Ale mala som ideály. A tie sú teraz fuč.

Žijem v nefunkčnom vzťahu. Vídame sa zriedka... Áno, väčšinou spíme v jednej posteli. On nahlas chrápe a ja sa to snažím nepočuť. Občas mi zavolá. Každý jeden blbý rozhovor znie rovnako. Prisámvačku, že raz vezmem diktafón, nahrám svoje odpovede a pri najbližšom telefonáte mu pustím nahrávku – nezbadá, že niečo nesedí, na to vezmem jed! A tak tento vzťah neustále riešim. Keby som to skončila, riešila by som svoju samotu. Prečo som sama, ako dlho budem sama, aké sú dôsledky mojej samoty – neznesiteľný tikot biologických hodín, dlhé, chladné večery, všetkých kamošov zamestnávajú ich polovičky, len ja mám neustále more času!

S uhorkami na očiach počúvam Sempre Libera a predstavujem si, že som dáma s kaméliami. Som krásna, žiadaná, pri nohách mi plače ufňukaný milenec a prosí ma, aby mohol dýchať ten istý vzduch ako ja, ale ja sa nedržím scenára, vykopnem ho, zájdem do divadla, napchávam sa kandizovaným hroznom, tučniem a už ma nikto nechce. Dosť! Nech sa akokoľvek snažím vyjsť z úlohy, ktorú hrám v tejto svetskej komédii zvanej Môj život, ešte hlbšie zabŕdnem do tragikomiky svojho bytia.

Dobre viem, že môj súčasný stav nie je normálny a mala by som so sebou niečo robiť, a preto som sa rozhodla. Áno, rozhodla som sa, že sa vrhnem na moju úžasnú prácu, aby som si zarobila na slanú vodu, rožky a tresku a udržala sa pri živote, až kým sa nedožijem úctivého dôchodkového veku. Potom si prečítam všetky knihy, ktoré som doteraz nestihla, zvlášť detektívky a trilery s hororovými prvkami, zmením sa na slečnu Marplovú, milú starú dámu s rozhľadom a vynikajúcim mozgom, ktorým vyráža dych všetkým arogantným, šovinistickým, egoistickým hovädám, na ktoré sa teraz musím úslužne usmievať. Budem piť kakao v posteli a popritom si čítať pitevné správy, čerstvé – vybraté priamo z mrazáku. Áno, mňa len tak niečo nerozhodí, hehe!

Takže – čo to tu máme? Našu poradňu. Vlastne je to moja poradňa, to ja som odborníčka z našej redakcie, ktorá zaručene vyrieši všetky vaše problémy! Pre istotu ma nemenujú... no. To, že viem vyriešiť cudzie problémy predsa ešte neznamená, že automaticky musím vedieť riešiť aj moje vlastné, no nie? Dobre. Čítam prvý mail. Štyridsaťročná pani si po pätnástich rokoch manželstva pripadá ako jabloň domáca – vysáva, varí, perie, žehlí, rodí presne v tomto poradí. Je už z toho vyšťavená, na lustri sa jej hojdá najmladší a najpripečenejší prírastok s diagnózou hyperaktívnej potvory. Čo má robiť? Nuž, milá teta, v tejto chvíli máte už len dve možnosti: byť, či nebyť. Dobre si to rozmyslite, reklamácie neberieme.

Ale nie. Vážená pani X Y-ová, skúste sa v mysli vrátiť do čias, keď bol váš pán Y vysnívaný princ na bielom žiguli a uniesol vás do ďalekých krajín pri komármi zaliatom Balatóne, pripravoval vám pokrm vlastnými rukami zo šunkových konzerv, stavali ste si hniezdo na spôsob goríl z karimatky, vankúšov a diek... alebo radšej niečo k veci. Milá pani X – k prívetu patrí odveta. Začnite nasávať, namiesto vyvárania oprášte stredoškolský pamätníček a zájdite si s kamoškami na obedík do vegetky na šalátik, ktorý sa vášmu miláčikovi zdá byť príliš ľahký, zdravý, zelený a nekrvavý, pokazte práčku a poproste manžela, aby vybavil opravára, keďže sa ako stále dobre vyzerajúca žena necítite v prítomnosti cudzieho muža bezpečne...

No, a ak je váš pán milovaný Y neustále neodbytný, nepoznám nič ľahšie ako odstrániť tento problém! Prestaňte si holiť nohy, buďte prirodzená! Ušetríte krv, ktorú môžete darovať tým, čo ju naozaj potrebujú. Možno sa v nemocnici zoznámite s fešným doktorom, ktorý vám poskytne konské sedatíva na zredukovanie výkonnosti vašich podarených potomkov! Vidíte, aký je život jednoduchý, keď do žitia zapojíte mozgové centrum kreativity! Rátajte však s tým, že ak manžela odstrašíte svojou živočíšnou stránkou, neznamená to, že bude držať celibát. Kdeže! Nájde si mladú žabku, na ktorú prepíše byt, garáž, rajčinovú záhradku pri Slovnafte... a potom sa s vami rozvedie, ona sa s ním rozíde a on zrazu zistí, že to vlastne vy ste žena jeho života, len na to na chvíľu zabudol, pretože mu mozog dočasne zalepila druhá puberta. A tak sa stane, že budete mať na krku opäť pôvodné stádo ľudoopov, len bývať budete v rekreačnej zóne pod mostom. Odporúčam na všetko sa vykašľať a užívať sedatíva od fešného doktora.

Tak... a som nahratá. Rada by som sa verejne utrhla z reťaze, úplne sa odviazala a vybuchla ako vták počas tanca, na ktorý láka samičku. Potrebujem ľudí, opitých, nafetovaných, takých čo už o sebe nevedia, aby som aspoň na chvíľu videla ľudí, ktorých nič netrápi, a inšpirovala sa ich pocitmi bez toho, aby mi hrozila cirhóza pečene alebo schizofrénia... Asi by bolo najlepšie zaobstarať si nejaký spôsob odreagovania sa, maskovací manéver typu hra na klavíri, maľovanie, písanie gýčových básní, miešanie kokteilov alebo štrikovanie... lenže ja vôbec nič neviem!

A tak si zložím okuliare, masírujem nos, spánky, okolie krčnej chrbtice... au – stuhnuté! A poriadne si zívnem... chce sa mi spať. Zakuklím sa do deky a predstavím si, že všade okolo mňa sú strašidlá a moja posteľ je nasiaknutá čarovným elixírom, ktorý na ne pôsobí ako cesnak na upíra alebo svätená voda na Lady Gaga, a preto sa nemusím báť, že sa ma dotknú a ublížia mi. Môžem pokojne zaspať, ale nesmiem spadnúť z postele! Nemôže mi trčať ani vlások, inak ma stiahnu dolu do mixéra a spravia zo mňa margaritu, ktorú možno práve popíja Rado so svojou bokovkou. Musím sa s ním rozísť skôr než on so mnou... Lenže kedy? A ako? Musí to byť efektné, veď ma ponížil viac než matikárka, keď prezradila verejnosti, čo som mala na mature.

Asi zaspávam... Mala by som si vyfúkať nos, lebo začínam chrápať ako buldog. Chá – nechá, chá – nechá... zaštrkocú kľúče... klop klop klop. Bum! Rado sa treskol bokom do kľučky. Chvíľu si ponadáva... potom kurím okom zakopne do päťtonového kvetináča s palmou – chachachachacha! Áno, tak sa mi to páči! Ten chlapec ešte oľutuje, že sa narodil! Už mám v hlave náčrt svojho diabolského plánu... Ešte doladím detaily a bude!

III.

Hovorí sa, že pomsta býva sladká a treba si ju vychutnať. Sama uznávam, že som to mala v pláne, ale... ale keď ja by som najradšej nemala nijaký dôvod na pomstu! Čo ak sú konšpiračné teórie naozaj len teóriami a Rado mi v skutočnosti vôbec nie je neverný?! Čo ak ma naozaj ľúbi, čo ak je ten pravý?! Veď voňavka na košeli nemusí nič znamenať... možno sa po ňom len liepala silno navoňaná kolegyňa, ktorú on potom od seba šetrne odstrčil...

Ženu poteší len málo vecí tak veľmi ako raňajky do postele a mne ich Rado práve doniesol! Je to také milé a starostlivé... Vôbec nevyzerá previnilo, takže to nevyzerá ani na to, že by si chcel niečo vyžehliť. Aj som sa ho na to spýtala:

„Ty si chceš niečo vyžehliť?“

„Nie. Len ťa mám rád,“ znela odpoveď.

„Vieš, že mi môžeš povedať všetko...“ pokračujem nesmelo.

„Viem. To je jeden z dôvodov, pre ktoré s tebou rátam aj na neskôr...“

No... dalo by sa to povedať aj trochu romantickejšie, ale od chlapa v dnešnej dobe nesmieme chcieť priveľa. Vojenčina skončila, rodičovské metódy zjemneli – môžeme byť rady, ak si vedia bez pomoci umyť zuby, zaviazať šnúrky na topánkach, jesť so zatvorenými ústami a neskákať zo skrine.

„Platí dnes to divadlo?“ pokračujem.

Prikývne mi a zavrie sa v kúpeľni. Občas tam trávi viac času ako ja. Má neposlušné vlasy, citlivú pokožku na lícach a suché oči... chudák. Preto si občas musím umyť zuby v kuchyni, aby som stihla prísť do práce načas. Aspoňže neokupuje naraz umývadlo aj vaňu. Ale čo sa to deje! Vyšiel von po pätnástich minútach! Tu vážne dačo nehrá...

IV.

Keď som odišla z práce, mala som takmer tri hodiny voľného času, tak som sa rozhodla stráviť aspoň polovicu zbytočných minút v kníhkupectve. Vyšla som na druhé poschodie a zahrabala sa do renesančnej architektúry... akurát som prevracala stranu, keď som zbadala bývalú kolegyňu s bývalým kolegom. Boli vysmiati ako mesiačik na hnoji a pohrúžení do debaty mierili priamo ku mne...

Okamžite si beriem menšiu knihu (totiž takú, čo udržím), sadnem si, zakryjem si ňou tvár a zavriem oči, aby ma nikto nevidel. Zabralo to alebo nie?! To v tejto chvíli netuším... Ich hlasy sa približujú a ja začínam mimovoľne pišťať ako vždy, keď mám nervy na dranc... Naposledy som tak pišťala, keď som dostala vyhadzov, a to bolo aj poslednýkrát, čo som ich dvoch videla. On je fakt dobrý, dokáže si zachovať tvár aj zamestnanie. Ona si dva roky šetrila na nový nos a prsia. Musím uznať, že oboje sa vydarilo, ale fotka z ročenky aj tak navždy zostane pokropená slzami u starkej v nočnom stolíku pri posteli.

„Počkaj chvíľku,“ zachytím jeho slová.

Rozhovor na chvíľu stíchne, respektíve on stíchne a ja spod knihy sledujem, ako sa jeho kroky približujú ku mne. Nebesá! Veď mám knihu naopak! V tomto momente mi pomôže len zázrak a... áááá... larm! Vážne – spustil sa alarm! Vraj máme urýchlene opustiť budovu a pomôcť ľuďom, ktorí to nezvládnu sami. Kroky sa vzďaľujú, nebezpečenstvo je zažehnané... Vrátim knihu na miesto a hľadám ľudí, ktorí mi vykúpia posmrtný pobyt v rajskej záhrade... Nik taký tam nie je, zase musím uvoľniť miesto babke v emhádé.

Vyjdem von a ovalí ma závan studeného a vlhkého vzduchu. Prižmúrim oči a poobzerám sa okolo seba. Sú preč! Vzduch je čistý! Ale čo teraz? Pomohol mi žalúdok, ktorý sa v tej chvíli začal skrúcať v protestných kŕčoch. Niet divu! Veď z nejakého dôvodu mi celý deň chýbal apetít, a tak som ani nič nejedla. Zamierila som do najbližšieho stánku s fornettami, kúpila som pre seba aj pre Rada... a v tej chvíli sa spustil babylonský ľadový lejak. Kam som mohla ísť? Kníhkupectvo bolo zatvorené, v kaviarni určite sedeli bývalí kolegovci... a navyše by som tam nemohla jesť... Rozhodla som sa, že zamierim k divadlu.

Na hlavu som si natiahla kapucňu, do ktorej mi za tých pár sekúnd stihlo riadne napršať. Švihala som si to smerom k divadlu a zabočila som do parčíka, ktorý v takomto počasí strácal význam. Bola som si istá, že ma tam nik nebude otravovať.

Omyl! Ďalší omyl, dnes je deň plný omylov! Nejaký psičkár mal svojho kamoša na tej najdlhšej vôdzke na svete a vôbec toho štvornohého nenažranca nekormidloval. Chlpatý dilino predo mnou skákal na dvoch zadných a snažil sa mi vytrhnúť moknúci fornett z ruky. Zavrčala som naňho, no on nič. Ako sa tak jeho pán blížil ku mne, pes sa približoval tiež a ja som musela ustupovať. Vyskočila som na múrik a stúpila som... do blata – našťastie! Chlapík s očami krtka sa mi ospravedlnil a pokračoval v ceste. O päť minút mi psisko muselo dať pokoj, začal ho škrtiť obojok.

Dojedla som svoju polovicu fornettov a opäť som sa začala nudiť. Predstavenie sa malo začať o trištvrte hodinu, už sa mi neoplatilo sadnúť si niekde na čaj. Vošla som teda do prvých dverí v osvetlenej predajni. Zelovoc! Územčistý zavalitý ujo sa venoval svojim paradajkám. Nechcela som rušiť intímnu atmosféru tejto chvíle, a tak som odtiaľ vytancovala. Ďalší obchod, do ktorého som z nejakého dôvodu vošla, bola ezoterická predajňa. Pani s priezračnými očami a celulitídou na lícach sa rozprávala s podobne vyzerajúcou zákazníčkou o svojej púti do Indie. Pozerala som si stromčeky z medených drôtov a polodrahokamov, no po chvíli som sa začala báť ich sprisahaneckých hlasov, rozširujúcich sa očí, stojacich vlasov a vidiny blížiacich sa mimozemšťanov... Pekne pomaly som vycúvala, dúfajúc, že si ma po celý čas nevšimli.

„Dovidenia!“ pozdravila sa mi strašidelná predavačka, len čo som sa dotkla kľučky.

Naširoko som sa usmiala a zaklipkala očami. „Majte sa,“ odvetila som na pozdrav – mimozemskú veľvyslankyňu neslobodno uraziť! A vyšla som von do dažďa.

Mala som sukňu, silonky a lodičky, bola mi zima aj napriek dlhému kabátu. Nemala som však už chuť niekam sa skryť, išla som rovno do divadla a tešila sa na Rada. Šmýkalo sa mi na rozpúšťajúcom sa ľade a snehu. Všetko vôkol bolo tmavosivé, miestami až čierne. Budovy, chodníky, neustále sa zväčšujúce mláky... len rozžeravené konce cigariet ľudí schovávajúcich sa pod strechami domov prerážali túto bezútešnú monotónnosť. Otravovali však vzduch, ktorý dážď prečisťoval. Bože! Aby už prišla jar!

Stála som pred príliš silno osvetleným hlavným vchodom do divadla, spolu s ďalšími tromi ženami, ktoré tiež čakali, a jedným postarším párom. Nie manželským – nemali rovnaké obrúčky. Snáď sú obaja vdovci... K prvej žene prišiel milo vyzerajúci mladík s jamkami v lícach. Usmieval sa na ňu aj ona naňho. Prišiel skôr, ako sa dohodli! Druhá žena bola ešte dievča, zrejme stredoškoláčka, ktorá čakala na dve ďalšie kamarátky – dvojičky. So smiechom sa pobrali dovnútra, spolu so šťastným párikom s odlišnými obrúčkami. Stáli sme tam už iba dve, obidve nepokojné a nahnevané. Ona na mňa zazerala, akoby som jej mesiac vkuse kradla večeru. Dočkala sa však. Jej gavalier v elegantnom kabáte a klobúku jej čo najdôstojnejšie bežal v ústrety.

„Kde si toľko?“ vyzvedala namrzene.

„Prepáč, miláčik. Boli nejaké komplikácie v nemocnici.“

„Nevedia si bez teba poradiť?“ odvrkla.

„Vieš, že to povýšenie na primára nie je len o zvýšení platu. Už sme sa o tom rozprávali...“

Chcel ju pobozkať, ale ona sa od neho odtiahla. Nešťastne si vzdychol a pobral sa za ňou dovnútra. Zostala som tam sama a predstavenie sa malo začať o dvadsať minút. Čakala som päť minút. Potom som z kabelky vylovila mobil a vytočila Radovo číslo. Nedvíhal, asi sa ponáhľal. O ďalších päť minút som to skúsila znova. Niekto to zodvihol. Ozvalo sa dychčanie a vzápätí jeho hlas.

„Ozaj... zlatko, dnes to nestíham,“ znel úvod. Chvíľu som tam stála neschopná slova.

„Ako to? Veď sme sa dohodli, mali sme to kúpené mesiac dopredu!“

„Ja viem, miláčik, ale vieš, že som vyťažený v práci...“

„Si primár na onkológii?!“ zavrčala som.

„Čo?! Nie!“

„Na nejakom inom oddelení? Alebo si radový lekár, sanitár, hasič, policajt, kukláč alebo učiteľ, ktorý načapal svojho žiaka pri neprístojnej činnosti?!“

Z druhej strany sa ozval zmätený smiech.

„Tak v tom prípade prácu ako výhovorku neberiem!“ zvolala som temperamentne a zložila som skôr, než stihol verbálne prejaviť svoju existenciu.

Bola som tak neuveriteľne sklamaná a smutná! Chcelo sa mi plakať, ale s vypätím všetkých síl som udržala slzy v očných kanálikoch. Napravila som si účes, vypla hruď a vošla som do divadla rozhodnutá zabaviť sa stoj čo stoj! Podarilo sa! Bola to skvelá komédia a herecké výkony boli úžasné. Zvlášť veľkú pozornosť som venovala herečke, s ktorou som mala na druhý deň urobiť rozhovor. Vyzerala ako bezstarostná veselá kopa, ktorá to vie roztočiť za každých okolností. Chvíľu som jej závidela, chcela som byť ňou... chcela by som vedieť takým úžasným spôsobom odpútať ľudí od ich problémov a rozosmiať ich tak, že sa ich tváre šťastím zmenia takmer na nepoznanie, oči sa im rozžiaria a zrazu sú všetci rovnako pekní a rovnako mladí... a predsa každý z nich je jedinečný. Naraz všetci žijú tou istou veselou emóciou aj napriek odlišným povahám, problémom a stupňom šialenstva...

Nechcela som ísť domov, ale topánky ma začali neuveriteľne omínať. Prečo sa my ženy tak veľmi snažíme? Aj tak to len málokto ocení. Chlapi berú našu snahu ako samozrejmosť! Vysoké opätky, sukne, skvelý účes, manikúru, ostatné radšej ani nespomínam, no všetko to berú ako nevyhnutnosť a našu povinnosť! A čo oni? Trojdňové strnisko, deravé ponožky, krivý chrbát, pivný pupok, chrápanie, grganie, sprosté reči, pánske jazdy a pokukovanie po prsnatých dlhonohých peroxidových blondínach s nalepenými mihalnicami.

Celá znechutená som vošla do Jožovej reštiky. O chvíľu mu mala padnúť, ale dúfala som, že ma vezme na milosť. Namiesto neho som tam však narazila na jeho krajšiu polovičku. Tvárila sa ako postrelený nosorožec. Keby ma neboleli nohy, zdupkala by som, ale už som si vážne potrebovala sadnúť a vyzuť topánky. Sadisticky na mňa vycerila zuby a ponúkla mi miesto na sedenie.

„Tak rada ťa opäť vidím! Vitaj u nás!“ privítala ma tenkým hláskom. Mala som pocit, že opäť začnem pišťať, tak som sa radšej rozrozprávala.

„Aj ja ťa rada vidím! Naposledy sme sa videli tak dávno... Potom som o tebe len počúvala, už som aj prestávala veriť, že naozaj existuješ...“ Tak to bolo fakt dosť zlé!

„Ale neboj sa, ja naozaj existujem. A myslím, že sa to tak skoro nezmení...“

„To som veľmi rada... ty s-si ma nepochopila! Vnímala som ťa ako žijúcu legendu, ako Old Shatterhanda na Divokom Západe, o ktorom všetci vedia, ale málokto ho stretol...“

Trapas! Zhlboka som sa nadýchla, vydýchla a pozorovala som, ako fialovie.

„Počúvaj ma. Bolo by fajn, keby sme sa prestali správať ako roztlieskavačky z amerických filmov. Obidve sme dospelé a obidve máme rady Joža, len každá iným spôsobom. Tvoja žiarlivosť ho dusí, tak si to láskavo uvedom. Jožo má rád ľudí, rád sa s nimi stretáva, mieša sa im do života a pomáha im riešiť problémy. My sa poznáme už od škôlky! Môžeš mi veriť, že keby niečo malo byť, tak by to už bolo, ale nič nebolo, lebo nič nemalo byť a ani nič nebude! Chápeš?!“

Zmätene si sadla oproti mne. Konečne som si vyzula tie odporné topánky a vyzliekla som si zmoknutý kabát. Zašla som za pult a namiešala som si mojito.

„Dáš si?“ spýtala som sa na spôsob alkoholika zmoreného životom.

„Vod...ku.“

O chvíľu som jej už rozprávala môj životný príbeh. Ona plakala a nadávala na mojich zamestnávateľov, na prsnatú kolegyňu, na matikárku a predovšetkým na Rada.

„Nemôžeš to nechať len tak!“ zvolala temperamentne.

„To ani nemám v úmysle,“ ubezpečila som ju.

„Čo o nej vieš?“ vyzvedala nedočkavo.

„Vlastne nič,“ priznala som.

Jožova polovička rázne tresla do stola. „Zle! Veľmi zle! Musíme o nej zistiť úplne všetko! Číslo topánok, výšku opätkov, prospech z prvej triedy, počet frajerov, pohlavných chorôb, povinné aj nepovinné očkovania, kvalitu chrupu, alergiu na šampóny, no proste všetko!“

„My?“ nechápala som.

„Samozrejme! Jožo! Jóóžóóóó!“

Jožo hral v sklade žolíka so svojimi kamošmi. Jeho oduševnená manželka ho dotiahla ku mne s vejárom z kariet a nechápavým výrazom v tvári.

„Máme plán,“ oznámila.

„Máme,“ prisvedčil očividne plne informovaný Jožo.

„Zabeštelujeme Radovi rande v nóbl reštaurácii. Ak je to hajzel, ako si myslím, že je, tak poukážku, ktorú mu pošle Jožo ako zamestnancovi firmy QQ, Rado ponúkne svojej matróne. A vtedy zasiahneme my ako dvaja špióni,“ potmehúdsky si pomädlila dlane.

„Zistíme, kto to je, čo to je a ako sa k nej Rado správa. Môj brat je súkromný detektív, pomôže nám. A ty budeš mať na starosti Radov mobil, počítač a zosnovanie pomsty. Je to jasné?! Tak čo – je to jasné?!“ so šialeným výrazom v očiach a spokojným úsmevom sa poobzerala okolo seba.

„Začínam sa ťa báť,“ odvetil Jožo.

. . .

Je mi na zvracanie. Skutočne som sa ponížila tak, že som začala Radovi prezerať mobil. Tak sa zdá, že ani pri svojom novom objave sa nezačítal do Pravidiel slovenského pravopisu. Vždy mi vyčítal, že ho opravujem. U nej má pokoj – je na tom podobne.

ONA: Milacik, chibas my uz tri dni som te nevidela.

ON:Neboj sa. Dnes sa zdrsim v pracy.

ONA: Moj stari je na skuzobke.

ON:Zajtra idem do nitri.

Prudko romantické. Vážne. Hľadím na to hoviadko chrápajúce v posteli vedľa mňa a zastavuje sa mi rozum nad tým, ako som mohla klesnúť až tak hlboko. Mala som si radšej kúpiť morča alebo som mala chodiť na kurz keramiky pre začiatočníkov! Mohla som si vlastnoručne vyrobiť stojan na perá... Ale takto... Zapálila som svetlo a začala si čítať. On si to ani nevšimol – jeho nový objav mu zrejme dáva zabrať. Nemohla som však čítanie Čechova znesvätiť prítomnosťou toho tvora, takže som odložila okuliare, knihu a pozorovala som ako zo sna krčí nosom. Predtým mi to bolo milé ale teraz som mala chuť napchať mu tam húsenice. Úbohé húsenice!

S hlbokým povzdychom som zhasla lampu a posunula sa na kraj postele. Mohla by som ho hneď vykopnúť z môjho bytu a života. No nie. Také ľahké to nebude. Taký rozchod by mi nevrátil to, čo mi ten človek vzal – posledný zvyšok sebaúcty. Bezohľadne mi pomáhal uveriť, že som úplne zbytočná a získaval tak pocit nadradenosti a moci. Je niečo úbohejšie?! Áno, je – skutočnosť, že vôbec nevie, aký úbohý vlastne je. A tak mu to ukážem v podobe, ktorú hádam rozozná aj tento emocionálny kripel.

Rozmýšľam nad všetkými príležitosťami, ktoré som premárnila len kvôli svojmu špecifickému psychickému rozpoloženiu, a povedala som si: už nikdy viac! Oddnes žijem naplno, vychutnávam si každú sekundu. Kašlem na chmúrne myšlienky, existenčné krízy, pocit zbytočnosti a tak ďalej. Ach, aké to ušľachtilé predsavzatie. Vzdať sa fajčenia bolo jednoduchšie...

VI.

Som strašne nervózna. Mám dokončiť tri články a Rado ide na rande s tou svojou fiflenou – nepovedal mi nič o poukážke do snobského podniku a ako ho poznám, takúto príležitosť si rozhodne nenechá ujsť. Jožo sa trochu bál, že ho možno spozná, ale ja o tom dosť pochybujem. Rado nemá pamäť na tváre a Joža má navyše zapísaného ako chlapíka z reštiky. Bez pásikavého trička a barového pultu sa mu nebude zdať ani len povedomý!

Cítim na sebe šéfkin pohľad. Vyzerá tak trochu ako poriadne rozšupnutá hipisáčka. Priplávala ku mne tackavou chôdzou a veľavýznamne sa na mňa usmiala. Vrátila som jej úsmev a pokračovala som v práci (aspoň som sa tak tvárila, keďže nedokážem písať na povel). Ona sa však nevzdala a oprela sa o môj stôl. Zložila som si okuliare.

„Deje sa niečo?“ opýtala som sa.

Opäť sa usmiala, tvár sa jej zhúžvala do harmoniky a vydala akýsi čudne priškrtený zvuk.

„Včera som videla toho tvojho fešáka. Len tak medzi nami – je to fakt dosť fešák v tej obtiahnutej košeli a nohaviciach. Ten jeho chrumkavý zadok v nich dosť vynikne! Ale pre teba musí byť hračka získať a udržať si takého chlapa! Veru,“ napravila si vlasy a skontrolovala riasenku vo vreckovom zrkadielku, „normálne ti závidím mladosť! Keď som ja bola v tvojom veku... vedela som to poriadne roztočiť. Ale stále ešte nepatrím do starého železa, to nie. Každý deň si hovorím – Jula, upokoj sa, kašli na fešných zajačikov a nájdi si poriadneho chlapa, ktorý sa o teba postará, keď budeš na infúzkach, ale ja nie... stále som rovnako nepoučiteľná... Alebo tým možno len maskujem skutočnosť, že pre mňa je už neskoro... Už si nikoho nenájdem, zostanem navždy sama a svojim deťom som len na smiech. Mám dve – vieš?“

„Áno, viem. Ukazovala si mi fotografie...“

„Ich otec si močí otlaky v Stredozemnom mori s tou svojou frnduľou. Ale ja som ho opustila ako prvá! Ivana, neurob tú istú chybu ako ja. Drž sa toho, koho máš. To je jediná istota. Dokonalý muž nejestvuje, to sú len filmové a literárne postavy. A nečakaj ani, že stretneš nedokonalého chlapa, ktorého nedokonalosti by ti akoby zázrakom práve vyhovovali! Ja som hľadala celý život a našla som len trojnohého kocúra...“

Tak toto som naozaj nepotrebovala počuť.

„Ďakujem, Jula. Cením si tvoje rady do života, ale aj tak si myslím, že mi bude lepšie samej, než s mangalicou.“

„Na to ešte len prídeš,“ mykla plecom a odišla preč.

Zneistila ma. Chvíľu som naozaj rozmýšľala, či robím dobre, keď chcem dať Radovi kopačky. Vzápätí som si však spomenula na to, čo som cítila, keď som ho videla a uvedomila som si, že už nie je o čo bojovať. Výhra by nestála ani za fajku tabaku. Masírujem si stuhnutú krčnú chrbticu a predstavujem si, že to robí niekto iný, niekto špeciálny... niekto s dobrými očami, ktoré na mňa kedysi hľadeli v úprimnom úsmeve... Niekto, koho som dvakrát odmietla len preto, že som sa pred ním hanbila... A stále sa hanbím.

Vzala som do ruky mobil a zvolila kontakt.

„Ahoj. Dnes večer to platí?“

„Holubička pristála na parapete,“ odvetila Jožova žena Nela.

Spokojne som sa usmiala a išla som si na chodbu po kávu z automatu. Začal nám štrajkovať – najskôr naleje kávu a potom vypľuje pohár. Preto si po ňu chodím s vlastným hrnčekom a modlím sa, aby som ho odtiahla skôr, ako sa doňho vrúti pohár a ja zostanem ostriekaná horúcim kofeínovým nápojom. Dnes som ostala bez poškvrny – hurá!

Po práci sa mi nechcelo ísť domov. Vedela som, že sa tam bude Rado pripravovať na svoje romantické a prísne tajné randevú. Úplne jasne som videla, ako sa pomáduje. Znechutene som sa striasla a krk som si obkrútila šálom. Chvíľu som nerozhodne stála a hľadela do blba, no nakoniec som razantne vykročila ku skrini prvej pomoci (ako sme ju svorne nazývali) a naliala som si za štamperlík kalvadosu. Zhlboka som sa nadýchla a naliala som si aj do druhej nohy. Ani neviem prečo som to urobila. Azda už len preto, že to robieva väčšina ľudí, keď si chcú dodať smelosti.

Prezula som sa do poltopánok na vysokom opätku a krokom dámy som vyšla z budovy. O niečo som však zakopla a musela som sa pridržať múrika, aby som si nerozbila nos a neroztrhla kostým. Nesmelo som sa poobzerala okolo seba a s potešením som zistila, že tento incident nikto vizuálne nezaznamenal. Suverénne som sa narovnala, až mi zapraskalo v lopatkách, a pokračovala som v ceste do kníhkupectva. Možno tam prídu znova a možno príde len sám. Tentokrát sa nebudem skrývať. Teda... Možno len tak trochu. Rada by som ho opäť videla...

Prezrela som si detektívku a dva cestopisy... nič. Vybrala som sa k oddeleniu historickej literatúry. Miestny ochrankár ma pri tom „nenápadne“ sledoval. Ujčok jeden! Premerala som si ho od topánok až po rádionku (baret s anténkou) a on sa pritom tváril ako hríbik. Pokračovala som v ceste a on išiel opäť za mnou. Prešla som na druhé poschodie a zastavila som sa pri detskej literatúre. Začala som čítať text z leporela. Vystriedala som ich asi päť a potom som to vzdala. Obdarila som ho svojím najčarovnejším úsmevom a išla som domov. Radovo rande malo začať o hodinu, ako som sa dozvedela z esemesky. Bolo teda viac než pravdepodobné, že kým dorazím domov, Rado tam už nebude.

Mala som pravdu – doma zívala prázdnota. Ani neviem prečo, ale rozcitlivelo ma to. Teatrálne som klesla na kolená a usedavo som sa rozplakala. Áno – zase som na smiech. Nemôžem za to, ale som jeden z tých ľudí, ktorí plačú smiešne. Mama mi hovorila, že jej nerobilo až taký problém kŕmiť ma každé dve hodiny, pretože môj plač ju vždy pobavil a rýchlo po ňom zaspala. Preto nikto nebral vážne moje zúfalstvo, keď mi môj infantilný bratranec zožral jediný exemplár práve napísanej básne (možno mojej najlepšej). Hej... chutil mu recyklovaný papier... A keď som bola naozaj na dne zúfalstva, naučila som sa neplakať, aby som si nepripadala ešte melodramatickejšie. Len Rado zo mňa opäť spravil plačka... Ozaj – Rado!

Zletela som po schodoch ku schránkam a vybrala som odtiaľ špionážne zariadenie z detektívnej kancelárie brata Jožovej ženy. Opäť som napriek prítomnosti výťahu peši vybehla na najvyššie poschodie do svojho podkrovného bytu, dala som variť vodu na čaj a na nohy som si natiahla ponožky, ktoré mi uštrikovala babka.

„Skúška... raz... dva... tri... raz... raz...“

„Au!“ ozval sa Jožov hlas.

„Au!“ prisvedčila jeho žena Nela.

„Rybky sú už v akvárku,“ ohlásila.

„Miláčik, hovor normálne,“ napomenul ju jej manžel.

„No prepáč, nechala som sa uniesť. Oná dáma práve vošla. Pane na nebi! Niekto to rád horúce... vyzerá ako znovuzrodená Marilyn Monroe!“

„Naozaj ako Marilyn?!“ zapišťala som „Ako to?! Veď ja sa na ňu vôbec nepodobám! Môže sa chlapovi tak náhle zmeniť vkus?!“

„Čoby nie... Možno zistil, že ty nie si jeho typ a teraz hľadá pravý opak, aby sa cítil lepšie,“ poznamenal Jožo.

„Ani on už predsa nie je tvoj typ, nie?“ opýtala sa Nela.

„Teraz rozmýšľam nad tým, či ním niekedy naozaj bol...“

Hej... rozmýšľam nad tým, ako sme sa my dvaja vlastne dali dohromady?! Vyzeral pekne, tajomne a hovoril málo. Neskôr som zistila, že hovorí málo, pretože... pretože má trochu obmedzenejšiu slovnú zásobu, ale to už bolo neskoro. Už bol nasáčkovaný u mňa a hral sa na pozorného priateľa. Nechcela som raniť jeho city a potom som si vsugerovala, že je mužom mojich snov – pekný, pozorný a ambiciózny... Áno, keď sa nad tým teraz zamýšľam, bola som dosť veľké trdlo!

„Odniekiaľ ju poznám.... Počkať... ahá – už viem! To je tá pipka, ktorá sa pred polrokom vydala za toho multimilionára! Prefarbila sa?! To je jedno... dlho monogamná nezostala,“ zasmial sa Jožo a zasmiala som sa aj ja. Výborne! To mi hrá do karát. Táto dievčina k nemu zrejme neprechováva najhlbšie city...

„On sa správa ako gavalier, pačrev jeden! Kúpil jej ružovú ružu... Á, objednáva vo veľkom! Som zvedavá, kto to zaplatí...“ hlásila Nela aktuálne dianie.

„Možno vyciciava Ivanu, aby si mohol dovoliť toto,“ poznamenal Jožo.

„Vlastne ma až tak nevyciciava. Ja som sa nechcela vzdať svojho bytu, a tak sa nasťahoval ku mne a svoj predal...“

„Predal?! To si bol tebou až taký istý?“ čudovala sa Nela.

„Tentokrát sa prerátal. Program mu kapitálne zlyhal... Už som sa dohodla s kľúčovou službou. O týždeň mi prídu vymeniť zámku vo dverách.“

„Pomôžem ti s balením!“ prisľúbila Nela s nadšením.

„Error programový to má spočítané,“ zhodnotil Jožo.

VII.

Hľadela som na Štrkovecké jazero a počúvala som detský džavot. Sneh už pomaly ale isto rozmŕzal a kačky s labuťami sa vrátili do jazera. Bol krásny slnečný deň, ktorý hlásil príchod jari. Teplo zo slnka mi prenikalo až do kostí... prižmúrila som oči a vyvrátila hlavu dozadu... Ale nie, nebudem sa tuná rozplývať nad slnkom a jarou, mám prácu! Veľmi dôležitú prácu...

Podišla som k briežku a nožom som zrezala kúsky vŕbovej kôry. Šupla som ich do malej nádobky z vitamínu C, v ktorom som už mala nabratú vodu z jazera. Sadisticky som sa zahľadela na môj nástroj skazy a škodoradostne som sa rozchichotala. Chcelo sa mi spievať a tancovať. Slnko mi dodalo elán aj humor. Kačkám som hodila Radove grahamové rožky, ktoré som nahradila bielymi. Vraj sa z nich dobre priberá, aspoň to mi povedal Rado, keď ich u mňa prvýkrát (a doteraz aj posledný) videl. Načo vraj trávi hodiny v posilňovni, ak mu potom zadok ločká tri dni z týchto odporných rožkov, z vynálezu, ktorý je jedným zo spúšťačov dvoch tretín civilizačných chorôb?! No... nemusí sa báť. O pár dní v ňom neostane ani vianočný opekanec...

VIII.

Dnes nadišiel ten veľký deň – čas mojej pomsty! Oprášila som svoje druhé najkrajšie šaty, urobila som si dokonca aj manikúru a nalíčila som sa tak, ako sa to Radovi páčilo. Na dnes som ho ja pozvala do nóbl reštaurácie, v ktorej bol pred týždňom s Marilyn. Jej som v jeho mene poslala esemesku (ráno som mu potiahla súkromný mobil) a pozvala som ju na večeru, ktorá mala začať o polhodinu neskôr ako naša.

Na miesto prišiel priamo z práce. Povedala som mu totiž, že s ním musím prebrať niečo obzvlášť dôležité, niečo, čo rozhodne o našej budúcnosti. Mal špinavé svedomie a zrejme sa bál, že prestanem tancovať ako on píska. Možno preto prišiel konečne načas! Vyfintený, vysmiaty... Tak nejako vyzeral, keď som ho videla prvýkrát... Ale – dosť už! Medzičasom sa predsa niečo udialo, no...

Odsunul mi stoličku a sadli sme si za stôl. Kúpil mi ružovú ružu. Zaklipkala som očami a zahanbene som sa mu poďakovala. On to prijal so sebauspokojením.

„Si neuveriteľne pozorný, miláčik,“ poznamenala som.

„Veď preto ma tak ľúbiš – no nie?“ čarovne sa na mňa usmial a ja som sa nahlas zasmiala.

„Presne ako vravíš. Ako dlho sme už spolu?“

„Začali sme spolu chodiť, keď ťa vyliali z telky, takže rok a pol. Mne to ale pripadá ako... ako... zdá sa mi, akoby som ťa poznal odjakživa...“

„Óóóó...“

Zahľadela som sa mu do očí a on mi ten pohľad opätoval. Mierne naklonil hlavu a vyceril na mňa svoje vybielené zuby.

„Ľúbil si niekedy nejakú ženu tak ako mňa?“ opýtala som sa so záujmom.

„Nie, nikdy...“ Keby som nepoznala pravdu, jeho klamstvo by, okrem Marilyn, odhalil snáď len Mentalista.

„Ľúbil si niekedy nejakú viac?“ pokračovala som vo svojej hre.

„Nie. Ty si žena mojich snov. Okrem teba nijakú inú nechcem,“ odvetil oduševnene, načo som zahanbene sklopila zrak.

„Miláčik, objednáš mi, prosím, ešte víno?“

„Samozrejme!“

Snažil sa privolať čašníka a ja som mu za ten čas naliala mnou vyrobený elixír do ustricovej polievky. Víno mi doniesli a my sme si pripili (on vodou ako šofér jazdiaci na mojom aute) na nehynúcu a vrúcnu lásku, ktorá nás spája už taký dlhý čas.

„Vieš miláčik, chvíľu som rozmýšľala nad tým, ako veľmi som pre teba dôležitá... Chápeš, keby si mal zostaviť rebríček svojich priorít, na koľkom mieste by som sa asi umiestnila? Dosť dlhú dobu som si myslela, že nado mnou by bola tvoja práca,“ chcel mi skočiť do reči, ale dala som mu znamenie, aby ma nechal pokračovať, „teraz už však viem, že to tak nie je.“

„To som rád,“ poznamenal s úsmevom.

Jedným okom som mrkla smerom ku vchodu a potom opäť naňho.

„Nado mnou totiž nie je iba tvoja práca, ale aj niekto... niekto veľmi konkrétny. Niekto, komu ako maskovanie nepomôže ani blond parochňa.“

„Rado? Čo to má znamenať?!“ opýtala sa Marilyn zmätene.

„Rado, mohol by si jej zopakovať to, čo si mi pred chvíľou povedal?“ opýtala som sa pre zmenu ja.

Pozrel sa na mňa, akoby mu indián strelil uspávaciu šípku rovno medzi oči. „Ivana! T-t-to čo má znamenať?! O čo tu, do čerta, ide?!“

„Prosím upokoj sa... si tu medzi samými slušnými a civilizovanými ľuďmi.“

Oči mu vybehli z jamôk a líca mu zbledli.

„Neprisadnete si, mladá pani?“ opýtala som sa Marilyn.

Okamžite ma poslúchla a prosebne vzopäla ruky. „Prosím, však to nedáte do novín a ani o tom nepoviete môjmu manželovi?!“ hodila na mňa psie oči.

„Nie, nebojte sa. Mne neprekáža, že sme sa delili o jedno zvieratko, ale teraz by som sa ho rada zbavila, už sa mi zunovalo. Rado, po veci si môžeš prísť kedy chceš – máš ich pripravené. Číslo dverí si pamätáš. Keď budeš mať cestu okolo, zazvoň a ja ti možno otvorím, ak budem doma, a ponúknem ti pohár vody.“

„Čo to má znamenať?!“ vyštekol a mierne ním trhlo.

„Miláčik, nebolo ťažké uhádnuť, že ma podvádzaš. Ja nie som taká hlúpa a ty nie si taký bystrý, ako si myslíš. Bystrý je synonymum pre slovo múdry, rozumný, inteligentný a tak podobne. Synonymum je slovo rovnakého alebo veľmi podobného významu, ak by si náhodou nevedel...“

„Už ma prestaň poučovať, neznášam to,“ precedil cez zuby.

„To ti verím. Táto situácia je priam absurdná. Toto je náš najdlhší a najúprimnejší rozhovor za posledný rok a pol.“

„Ako dlho to už vieš?“ vyzvedal.

Marilyn mala po celý čas zopäté ruky a psie oči. Ani nežmurkla! Prešla som jej rukou cez tvár, niekoľkokrát som ňou zamávala a poťahala som ju za ucho. Žiadna reakcia.

„Skamenela!“ zvolala som teatrálne.

„Ivana!“ zavrčal Rado.

„Potrebuješ niečo?“ opýtala som sa nevinne. Zopakoval otázku a tvár sa mu skrúcala v kŕčoch.

„Ó, áno... pred chvíľou si mi položil otázku, už si spomínam... No... tušila som to už dlhšie, ale priamo o tejto dáme som sa dozvedela až pomerne nedávno... Á – ozaj! Toto som si požičala. Dúfam, že ti to nevadí,“ hodila som pred neho jeho mobil, načo on vypleštil oči a bez slova si utekal „umyť ruky“ na pánske toalety.

Čudujsamisvete, Marilyn sa ešte neprebrala. Poprosila som čašníka o ďalší pohár vína pre dámu. Postavil ho pred ňu a ona sa bojazlivo pozrela na mňa.

„Čo sa deje?“ opýtala sa pošepky.

„Pozývam vás na víno za Radove peniaze. No tak, dajte si! Je vraj úžasné!“

„A kde je Rado?“

„Na toalete,“ odvetila som a štrngla som si s jej nehybným pohárom, ktorého sa ani nedotkla.

„Kde?“ nerozumela.

„Na záchode,“ odpovedala som v pre ňu zrozumiteľnej reči, skôr, než sa pokúsila definovať buket toho skvostného moku.

„Aha... tak idem za ním!“ zvolala a vstala na spôsob Panny Zázračnice s pomútenou hlavou.

„Je na pánskych,“ upozornila som ju.

„Ďakujem...“

Naozaj sa scvokla alebo taká bola vždy?! Alebo, nedajtobože, sa do Rada naozaj zaľúbila?! Je to vôbec možné?! Hmm... vypila som svoje víno a po krátkom váhaní som vymenila svoj prázdny pohár za jej. Mala som v úmysle odísť skôr, než Rado, no zároveň mi bolo jasné, že on z toaliet tak skoro nevyjde.

Na mojom pleci zrazu spočinula čiasi ruka. Trhlo mnou – zľakla som sa, že je to Rado, a tak som sa chvatne obrátila... a v momente som zamrzla podobne ako pred chvíľou Marilyn. Spolu s hrou talentovaného akordeonistu sa ku mne doniesol zvuk jednoduchej jednoslovnej vety:

„Ahoj!“

Srdce sa mi divo rozbúchalo... Zazdalo sa mi, že sa mi roztopili všetky sponky vo vlasoch.

„Ahoj,“ odvetila som potichu, aby mi nezlyhal hlas.

„Smiem si prisadnúť?“ opýtal sa nonšalantne a jednoduchým pohybom si napravil sako.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

VŔBA

I.

II.

III.

IV.

VI.

VII.

VIII.

KLAMÁRI

FÓBIA

MAČACINA

ČERTICA

SMIECH NA ZÁVER