Kladivo na čaroděje

1. Jiří Pavlovský: Magie pro každého

2. Jiří Pavlovský: Město mrtvých

3. Ondřej S. Nečas: Kruté stroje

4. Dušan D. Fabian: Sonáta pro Azazela

Připravujeme:

5. Jiří Pavlovský: Výtah do pekla

6. Jakub Mařík: Drsné sny

Copyright © Dušan D. Fabian, 2013

Illustrations Cover © Lubomír Kupčík, 2013

Cover art © Lukáš Tuma, 2013

Published by Nakladatelství Epocha, 2013

ISBN 978-80-7425-913-5 (e-pub)

ISBN 978-80-7425-914-2 (mobi)

ISBN 978-80-7425-915-9 (pdf)

KLADIVO NA ČARODĚJE

Sonáta pro Azazela

Čtvrtá epizoda populárního fantasy seriálu, tentokrát poprvé z pera slovenského autora.

Na tajném místě se chystá dražba. Ale dřív, než stihne dražený předmět změnit majitele, zhasnou v budově všechna světla.

Obchodníci záhy zjistí, že jsou uvěznění v betonovém bludišti. V silném mrazu, bez elektřiny. Ve vzduchu visí dusivý zápach síry, za každým druhým rohem číhá smrtelné nebezpečí a v uších všech přítomných šumí podivná hudba, která je přivádí k šílenství.

Jediný, kdo zatím neztrácí duchapřítomnost, je Felix Jonáš. Bude ale schopen vyřešit tuhle záhadu dříve, než sám ztratí zdravý rozum?

Série Kladivo na čaroděje vás zavede do našeho světa, jak ho neznáte… a jak ho ani netoužíte poznat. Alespoň ne na vlastní kůži. Světa magie, temných přízraků, oživlých mrtvol, zabijáků, démonů, psychopatů, nekrofilů, upírů – a to mluvíme jen o kladných hrdinech. Ti, proti kterým bojují, jsou ještě mnohem horší…

Dušan D. Fabian

Narozen v roce 1975 v Košicích, po Juraji Červenákovi nejpopulárnější současný slovenský autor fantastiky.

Podobně jako jeho „služebně starší“ kolega se nejprve prosadil v časopise Fantázia několika povídkami, z nichž většinu později shrnul do sbírky Odbila 13. hodina (2012), avšak knižní debut si „odbyl“ v českém jazyce. Na román Invocatio Elementalium (2006), který v sobě mísí prvky městské fantasy a okultního thrilleru, navázal volným pokračováním Pestis Draconum (2008). Následovala kniha Živého mě nedostanou! (2010), což je originální akční fantasy s prvky černého humoru a s nemrtvým válečníkem coby hlavním hrdinou.

Protože Fabianova dosavadní tvorba ideálně rezonovala s konceptem Kladiva na čaroděje, byl do série pozván jako první „zahraniční“ autor.

Kladivo na čaroděje

(ukážka)

Praha je magické město – a ta magie vás může zabít.

V tom lepším případě.

Když vám teče do bot, když vás pronásledují přízraky – koho zavoláte?

Tým Felixe Jonáše určitě ne. Pokud už by přece jen přijeli, tak vás nechají pekelným silám napospas, aby vám pak mohli vybílit byt. Jenže někdy je situace tak zoufalá, že vám nezbývá nic jiného, než obrátit se na lidi, kteří jsou naprosto odepsaní – a doufat, že to přežijete.

Série Kladivo na čaroděje vás zavede do našeho světa, jak ho neznáte… a jak ho ani netoužíte poznat. Alespoň ne na vlastní kůži. Světa magie, temných přízraků, oživlých mrtvol, zabijáků, démonů, psychopatů, nekrofilů, upírů – a to mluvíme jen o kladných hrdinech. Ti, proti kterým bojují, jsou ještě mnohem horší…

Intro

Sobota, 9. ledna

„Čtyři mrtvoly?“ policejní důstojník v civilním oděvu nevěřícně vzhlédne k hnědému betonovému trojbloku před sebou, a když zavírá dveře auta, skoro si do nich přibouchne prsty. „Když mi před půlhodinou volal náčelník, byly jen dvě!“

Uniformovaný muž, stojící v závěji vedle bílého parkoviště, nervózně přešlápne z nohy na nohu.

„Postupně pročesáváme celou budovu, pane majore. Pořád to nemusí být konečný počet…“

Do prdele, zakleje důstojník v duchu a zamkne zelené hyundai elektronickým klíčem.

Čtyřnásobná vražda. Něco takového jsme v nitranském okresu neměli už pořádně dávno. Že by si tu vyřizovaly účty nějaké mafiánské klany? Možná. Ale proč by to, proboha, dělaly na půdě Archeologického ústavu?

Tváře tří kamenných bloků, uspořádaných do trojúhelníku, mu zamlkle opětují zkoumavý pohled.

V ranním oparu vypadají jako tři gigantické hlavy nějakých pohádkových bytostí. Seříznuté rohy vyvolávají iluzi zaoblených tváří, podivné přístavby na střechách připomínají stylizované kloboučky, slepé řady oken zase oči…

Mohly by to být třeba hlavy Dlouhého, Širokého a Bystrozrakého – odběhne major na okamžik v myšlenkách ke knížce, z které včera četl na dobrou noc svému nejmladšímu synovi – každá má totiž jinou výšku: pravý blok je pětipodlažní, levý čtyřpodlažní a prostřední, nejbližší, jenom tří…

Nepostřehnutelně se usměje. Kolegové si ho často dobírají, že na fízla má moc přebujelou fantazii. On ale představivost považuje za svou silnou stránku. (Aspoň většinou. Nápad s instalací modročervených majáčků na vánoční stromeček se samozřejmě nepočítá. To nebyla nejšťastnější volba.)

Archeologický ústav. Hm. Možná by za těmi vraždami mohly být třeba tahanice o nějaké vzácné starožitnosti…

Reflexivně zkontroluje kličku auta, naposledy mrkne na střešní zahrádku vysoko naloženou kufry a lyžařskou výbavou – tenhle víkend měl mít volno a dnes se chystal s rodinou vyrazit do hor – a rázně vykročí přímo ke vchodu do budovy.

Na parkovišti nejsou žádné další civilní vozy. Ti, kdo mají na svědomí noční masakr, jsou dávno pryč. Nezůstaly po nich ani stopy po pneumatikách – jen mělké náznaky křivolakých pruhů zasypané čerstvým sněhem. Zbytek svědomitě rozryla policejní auta.

Major se přiblíží k trojbudově a na chvíli zůstane stát před vchodovými dveřmi vedle nápisu Slovenská akademie věd.

Ve dveřích chybí výplň. Někdo ji vyrazil. Zevnitř. Tříšť ze skla je rozsypaná všude kolem. Všechny ostatní stopy jsou zaprášené sněhem. Jeden dlouhý jazyk závěje dokonce sahá i hluboko – skoro metr – dovnitř.

Major kývnutím hlavy odpoví na pozdrav dalšímu uniformovanému muži, opatrně překročí plastový rám dveří – podrážka bagančete zaskřípe na směsi skla a ledu – a vstoupí do vestibulu.

Ve vestibulu svítí matné nažloutlé světlo. Uprostřed podlahy leží volně pohozená kancelářská židlička. Má otlučené hrany a ulomenou nohu. Vlevo u zdi je deska s docházkovou knihou. Na desce stojí rychlovarná konvice a lahev slunečnicového oleje.

Zajímavé.

Muž, se kterým se pozdravil, se ujme role průvodce. Major ho následuje k protějším dveřím.

Jen co vkročí do tmavé chodby, udeří ho do nosu podivný smrad.

Spálená guma? Plast?

Společně stoupají po schodech. Po druhé obrátce narazí na další stopy – a pokusí se opatrně obejít záplavu střepů různorodého původu: část z nich pravděpodobně ještě nedávno tvořila stěny nějaké výstavní vitríny, část nejspíš její obsah.

Dorazí do prvního patra a policista zavede velícího důstojníka přímo do ředitelny. Tam, ve velké rohové místnosti, leží první mrtvola. Major se postaví přímo nad ni a na ruce si začne pomalu natahovat latexové rukavice.

Je to žena. Odhadem něco přes třicet. Leží úhledně složená na gauči – hlavu má opřenou o opěrku, víčka zavřená, nohy natažené, ruce složené v klíně. Hrudník má na kaši – major napočítá minimálně šest bodných ran. Vražedná zbraň nikde nablízku. Na zemi vedle gauče se povaluje zakrvácený polštář. Gauč je zakrvácený také, ale ne moc. Někdo sem ženu přinesl a snažil se zastavit krvácení…

Major si všimne, že pod tělem je zmuchlaný dámský semišový kabát. Poklekne na jedno koleno a prošacuje jeho kapsy. V náprsní kapse najde peněženku s doklady.

„Friday Adamsová, trvalým bydlištěm North Branford, Connecticut,“ předčítá mumlavě sám pro sebe a zamračeně porovnává obličej ženy s tváří na vybledlé fotce. Věk i rysy zhruba sedí.

Američanka? Co tady, k čertu, dělala? A čím si zasloužila takové nedžentlmenské zacházení?

Vrátí řidičský průkaz na místo a prsty se zájmem prohledává ostatní přihrádky. Namátkou vytáhne jednu z vizitek.

YALE UNIVERSITY LIBRARY.

Z činnosti ho náhle vyruší hluk – na chodbě se ozvou těžké kroky a do ředitelny vběhne udýchaný chlap.

„Vy jste major Kohút?“

„Ano.“

„Tohle musíte vidět. Okamžitě.“

Major se pomalu zvedne na nohy a zadívá se na hlučného policistu káravým pohledem.

„Další mrtvola?“

„Ano. Vlastně rovnou tři. A to není všechno. Až uvidíte… uvidíte…“

Očividně těžko hledá slova. Tak si prostě pomůže tím, že před sebe natáhne pravou ruku.

Je celá od krve. Až po loket. A visí z ní asi půlmetrový kus rudé látky.

Major Kohút nejdříve nedokáže poznat, co to je. Až po chvíli mu dojde, že se dívá na něco, co se nápadně podobá kukle člena Ku-klux-klanu.

Zamračí se ještě víc.

A přepadne ho nepříjemná předtucha.

Najednou má pocit, že ho pověřili vyšetřováním něčeho, na co bude možná – poprvé v jeho životě – krátká i jeho přebujelá fantazie.

Sonáta – Akt 1.

Pátek, 8. ledna

1.

Nasraného člověka dokáže vytočit k nepříčetnosti kdejaká blbost. Třeba to, když u umyvadla narazí na prázdný podavač papírových ručníků.

Pro Felixe Jonáše to byla poslední kapka. Vyšel z toalet, prudce práskl dveřmi, znechuceně si oklepal ruce, zbytky vlhkosti utřel do kalhot, několika dlouhými kroky obešel regály se zbožím a usadil svůj kostnatý zadek ke kruhovému stolku pro dvě osoby, který stál v protějším rohu místnosti.

U stolku na něj čekala Klaudie Doskočilová. A na něm hrnek horké kávy. V restauračním koutku benzinové pumpy, který dohromady obnášel dva takové stoly a jeden hliníkový věšák s olámanými rameny, nebyl kromě nich dvou nikdo jiný.

„Kurva,“ ulevil si Felix nahlas, pevně uchopil hrnek oběma dlaněmi a zabodl do něj svůj zkřehlý nos.

Klaudie si na chvíli přestala hrát s korálky na zápěstích a upřela na něj tázavý pohled.

„Než dorazíme do Nitry, tak určitě zmrznu,“ svěřil se jí, zatímco intenzivně inhaloval horké výpary. „Poslyš, mám návrh,“ koukl se jí na okamžik do očí. „Zdrhneme. Vykašleme se na tuhle podělanou práci, chytíme stopa, necháme se odvézt do nejbližšího bratislavského hostelu a tam se pěkně v teple necháme usmažit na plotýnkovém vařiči.“

„Jako v té klasice od Eli Rotha? Skvělý nápad. Ale co s naším řidičem?“

„Srát na něj. Zaplatíme prodavači, aby mu řekl, že nás unesli mimozemšťani.“

Klaudie se smutně usmála. „Už je to jen pár kilometrů,“ řekla a sama si vydatně lokla z půllitrového porcelánového hrnku s horkým broskvovým čajem. Anebo s něčím, co alespoň vypadalo jako čaj.

„Kdyby ten cvok aspoň trochu přivřel okno,“ zabručel Felix a skrz skleněnou tabuli po své levici upřel zamračený pohled na malého plnoštíhlého blonďáka, který na parkovišti před benzinkou čistil čelní sklo Citroënu Picasso.

„Slyšel jsi. Trpí klaustrofobií. Nedokáže sedět v zavřeném autě.“

„Slyšel,“ přikývl Felix a opatrně usrkl kávu. „Magor,“ dodal po chvíli.

„Prosím, nedramatizuj to. Prostě zatni zuby a mysli na ten mastný šek, který nám dal jako zálohu.“

Poměrně cynická poznámka. Na Klaudii. Felixova společnice očividně také nebyla ve své kůži. Během posledních dvou set kilometrů mezi Prahou a Nitrou se už dokonce ani nepokoušela poukazovat na morální aspekty mise, která je čekala. Asi jim sama přestávala věřit.

Muž za oknem spokojeně odložil stěrku, vytáhl automatickou pistoli benzinové hadice z nádrže a zamířil k budově pumpy.

Naverboval je včera odpoledne. Po telefonu. Představil se jako obchodní zástupce pana Alice, amerického sběratele starožitností. A dnes ráno je oba vyzvedl před vchodem do Klaudiina baráku. Do této chvíle jim vlastně neprozradil ani své jméno. Říkejte mi Oz, jako všichni, prohodil při nastupování do citroënu. Felix měl podezření, že ani to Oz neznamenalo víc než zkratku pro „obchodního zástupce“.

Přesně jak říkal – magor. I když musel uznat, že sakramentsky dobře platící magor.

Muž přešel k pokladně, zaplatil za benzin a jednu tyčinku Snickers platinovou kartou, tyčinku si strčil do kapsy béžového baloňáku a s úsměvem přistoupil ke dvojici u stolečku.

„Můžeme? Nechci vás moc popohánět, ale nerad bych zmeškal začátek dražby.“

* * *

Topení v autě jelo na plné koule. Ale ani tak nestíhalo.

Felix seděl na zadním sedadle, zachumlaný do kožené bundy, zip vytažený až vysoko nad bradu a zamyšleně civěl do modrého fasciklu s nápisem Voynich manuscript. Na hledání vhodnější polohy už dávno rezignoval – série testů provedených už těsně po odjezdu z Prahy prokázala, že na sedadle není místo bez průvanu.

Barevné reprodukce, které se nacházely ve fasciklu, mu při obracení trochu povlávaly, ale jinak na ně viděl docela dobře. Bylo jich více než dvě stě a oproti originálu, který měl zhruba osminový formát, byly mírně zvětšené. Na listech – původně z pergamenu – se nacházely početné barevné ilustrace, astronomické mapy a tabulky. Část z ilustrací Felixovi připomínala botanickou příručku (až na to, že jen málokteré ze zobrazených rostlin se podobaly zástupcům tradiční pozemské flóry), zbytek tvořily všelijaké podivnosti, jako například systémy organických potrubí a dutin naplněných zelenou tekutinou, ve které se koupaly skupiny drobných nahých ženušek. Nazí mužíčci tam, pokud si všiml, nebyli.

Z obrázků nebyl kdovíjak moudrý, ale pořád se dalo říct, že jsou pro něj srozumitelnější než samotný text. Ten se skládal z tisíců slov napsaných úhledným rukopisem, bohužel používajícím zvláštně smyčkovité litery, které se nepodobaly ničemu, co Felix doteď viděl.

„Jak je to staré?“ zeptal se obchodního zástupce za volantem. Kvílení proudícího vzduchu bylo nutné trochu překřičet.

„Asi šest set let.“

„Šest set? Jak je možné, že to za tu dobu nikdo nerozluštil?“

„Těžko říct,“ pokrčil Oz rameny, „ta abeceda je úplně jedinečná. A dodnes se neví ani to, v jakém jazyce by mohl být ten text napsaný. Rukopisem se zabývali největší odborníci na šifry středověku i novověku. Naposledy NSA – vojenská zpravodajská služba USA. Všichni do jednoho kapitulovali.“

Felix měl chuť podotknout, že coby bývalému tajnému agentovi mu nikdo nemusí vysvětlovat, co je NSA, ale nakonec si poznámku nechal pro sebe.

„Myslíte, že těch posledních osmadvacet chybějících stran na tom něco změní?“

„Jestli na nich bude klíč k šifře, tak ano. Pokud ne, jsme pravděpodobně tam, kde jsme byli. Všichni záhadologové na světě se modlí k Vesmírným lidem, aby tam byl.“

„A originál rukopisu – kde je?“

„V Yale. V univerzitní knihovně.“

Felix mrkl na razítko na obalu.

„Zajímavé.“

„Co?“

„Že těch pár ztracených stran se našlo právě ve střední Evropě.“

Oz nesouhlasně našpulil rty.

„Když se podíváte na historii rukopisu, pane Jonáši, nebude vám to připadat zase tak divné. Její poměrně velká část je totiž spojena právě s našimi končinami. Koukněte – už nejstarším potvrzeným vlastníkem rukopisu byl český panovník – císař Rudolf II. Údajně ho zakoupil do své sbírky bizarností od nějakého neznámého překupníka za šest set dukátů. V Praze zůstal rukopis i po jeho smrti. Zdědil ho Rudolfův osobní lékař, jezuita Jakub Horčický z Tepence, který si ho podepsal na přední straně,“ (Felix zkontroloval napůl seškrábanou čmáranici na úvodní reprodukci), „a ten ho později pravděpodobně věnoval knihovně Karlovy univerzity. Každopádně v Praze byl rukopis až do roku 1665, kdy ho rektor Karlovky, Johannes Marcus Marci, poslal do Říma – coby dar jezuitovi Athanasiovi Kircherovi, dobovému specialistovi na dekódování šifer. Ale protože ani Kircherovi se nepodařilo rozlousknout jeho tajemství, rukopis nakonec přešel do vlastnictví Jezuitské univerzity a v jejích sbírkách ležel zapomenutý až do roku 1912, kdy ho znovu objevil polsko-americký starožitník Wilfred Vojnič a odvezl ho do USA.“

Felix si informace chvíli nechal usazovat v hlavě. Pár z těch, které pronikly hlukovou clonou, se možná i někde uchytilo.

„Vždycky jsem si myslel, že Vojnič je jméno autora.“

„To spousta lidí,“ usmál se Oz. „Autor rukopisu je neznámý. Dlouho za něj byl považován anglický učenec Roger Bacon, ale různé testy včetně uhlíkové analýzy to vyvrátily. Rukopis pochází z počátku 15. století, tedy z období dvě stě let po Baconovi.“

„A těch osmadvacet stran – ty se ztratily kdy?“

„Bůh ví. Dílo bylo podrobně zdokumentováno až po Vojničovi. Už tehdy scházely.“

„A předevčírem je úplnou náhodou našel nitranský profesor archeologie během třídění pozůstalosti nějakého místního restituenta,“ doplnil Felix možná skeptičtěji, než bylo nutné.

„Jo,“ přikývl opatrně Oz. „V pozůstalosti hraběte Pálfiho.“

„Skutečného hraběte?“ Felix si nebyl jistý, ale měl pocit, že šlechtu a její tituly zrušil Masaryk už někdy těsně po vzniku ČSR.

„Víte, jak to chodí,“ rozhodil řidič rukama. Tedy rukou, protože zrovna byli v zatáčce, druhou pro jistotu nechal na volantu. „V jistých kruzích je dnes v módě oprašovat tituly a příjmení po pradědech. Pálfi byl emigrant. Po osmdesátém devátém se vrátil na Slovensko, kde mu v rámci restitucí vrátili několik polorozpadlých zámků. Včetně části dochovaného vybavení a obsahu knihoven. Před dvěma měsíci zemřel na zápal plic a jeho manželka se pustila do inventarizace a postupného rozprodávání majetku. Na knihy, folianty a kodexy si najala pana profesora. To je celá historie objevu ve zkratce.“

Felix přikývl a znovu mechanicky prolistoval několik stran.

„Tuší někdo, co by v tom rukopisu mohlo být?“ zeptal se, když nakonec fascikl definitivně odložil a nacpal si ruce do kapes. V kalhotách. Pod zadkem.

„Existují různé teorie. Ti, kdo přikládají větší význam astrologickým tabulkám, předpokládají, že by mohlo jít o sérii nějakých předpovědí. Ti, kdo v rukopisu vidí především kódovaný atlas rostlin, se zase domnívají, že by se s pomocí rukopisu dal vyrobit nějaký zázračný elixír. Pravda ale může být úplně někde jinde.“

„A vy si myslíte…?“

„Já si nemyslím nic. Jsem obchodník. Zjistil jsem si o rukopisu tolik, abych dokázal odhadnout jeho cenu.“ Oz se mnohomluvně zašklebil do zpětného zrcátka. „Naším úkolem je dostat ztracené listy. Odhalit tajemství rukopisu – to už přenecháme jiným.“

* * *

„Asi bychom si měli ujasnit, co od nás dvou přesně chcete,“ řekl Felix a naklonil se víc dopředu. Ztuhlá kožená bunda hlasitě zavrzala. „Vysvětlit nám, na jakou konkrétní práci jste si nás najal.“

„Nenajal jsem vás já, ale pan Alice,“ opravil ho Oz. „A co se týká práce – chce, abych vás měl po ruce. To je všechno. Jako zálohy, kdyby se něco semlelo.“

„A co by se mohlo semlít? Někdo by mohl přebít vaši cenovou nabídku?“

„To těžko. I když očekávám přítomnost konkurentů, kteří stejně jako my nebudou mít hluboko do kapsy. Pravda je ale taková, že velikost konta vždycky nerozhoduje o budoucím majiteli draženého předmětu. Někdy se do dražby zapletou… Nazvěme to ideály.“

„Co pak? Když ideály způsobí, že ty papíry nedostanete?“

„Uvidíme. Možná se je pokusíme ukradnout,“ obchodní zástupce se znovu zazubil do zrcadla, ale z jeho výrazu nebylo jasné, zda to myslí vážně, nebo jen žertuje.

„Proč jste si vybral právě nás? Na takovou práci jste si mohl najmout jakékoli grázly z ulice.“

„Vybral si vás pan Alice,“ zopakoval Oz trpělivě. „Ten měl určitě své důvody. Mně se s nimi však, bohužel, nesvěřil.“

Felix se znovu opřel a zahleděl se oknem ven.

Tuhle bokovku přijal on. Víceméně kvůli prachům, i když se nedalo říct, že by ho věc sama o sobě nezajímala. Naopak, po pár neskutečně hluchých týdnech se konečně objevilo něco, co ho dokázalo vytrhnout z vysedávání u seriálů.

Byl trochu nesvůj z toho, co ho čeká (nevěděl, jestli udělal dobře, když na výlet na Slovensko vzal světici Klaudii místo mlátičky Vincence, byla by to sice trochu větší námaha – Vincencův vztah k malebné krajině pod Tatrami, kde na něj byl už osm let vypsaný zatykač, byl poměrně vlažný –, ale možná by se to nakonec přece jen vyplatilo víc), a z toho, že neměl nejmenší ponětí, kdo je ten podělaný vševědoucí pan Alice, o kterém neustále mele chlap za volantem. O riziku silného nachlazení z průvanu ani nemluvě.

Někde hluboko uvnitř ho ale hřála vyhlídka na příslib zajímavého dobrodružství.

Vydali se po stopách jednoho z nejtajemnějších středověkých rukopisů! A kromě toho mířili na skutečně zajímavé místo.

Felix si po Ozově telefonátu jen tak z rutiny vyťukal v elektronickém atlasu magických míst, který ukořistil během jednoho z předcházejících vyšetřování (vlastně hned při prvním, do kterého se po pětileté dovolené strávené v blázinci pustil), název lokality, kde se konala dražba. U zdánlivě nevinně znějícího názvu Archeologický ústav SAV, Nitra vzápětí zazářila rudá značka se třemi tlustými vykřičníky.

Protože ke značce – konkrétně k červenému kroužku s devíticípou hvězdou uprostřed – nemohl nikde najít vysvětlivku, nedokázal Felix jednoznačně říct, jestli tohle upozornění věstí nějaké nepříjemnosti, nebo ne. Takzvané špatné místo to určitě nebylo. Ale zjevně ani žádný Disneyland. Každopádně to stálo za prozkoumání.

Z myšlenek ho vytrhlo Klaudiino nervózní zavrtění se na sedadle.

Za oknem se mihla značka s nápisem Nitra.

„Fajn,“ řekl Felix. „Jedeme podle plánu. Vyhoďte mě u nejbližší pizzerie.“

Table of Contents

Kladivo na čaroděje

Intro

Sonáta – Akt 1.