Myška Peliška

a myška Dobříška

(ukážka)

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Napsala Milena Durková

Myška Peliška a myška Dobříška – e-kniha

Copyright © Fragment, 2013

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována bez písemného souhlasu majitelů práv.

Myši v skrýši

V jedné kuchyni, hned v koutě za dveřmi, se nacházela myší díra. Byla kulatá a také trochu šišatá a bydlely v ní dvě myšky. Říkaly si Peliška a Dobříška.

Dobříška byla šedivá a chundelatá jako smetíčka pod postelí, když se tam dlouho nezamete. Peliška byla bělounká jako pampeliškové chmýří. A stejně hebounký měla kožíšek.

Myška Dobříška měla ráda všechno, co je k jídlu. Její oblíbené dobroty byly sýr Hermelín, sýr Ementál, sýr Parmezán a ze všech nejvíc sýr jménem Mozarella. Ten jí tak velice chutnal, že by jí vůbec nevadilo jmenovat se Mozarella. Dobříšce připadalo, že je to jméno pěkně dokulata a že by se k ní dobře hodilo. Ale Peliška říkala, že jméno Dobříška je ještě kulatější a hodí se k buclaté šedivé myšce nejlépe.

Peliška nebyla buclatá ani trochu. Byla štíhlá a pružná a ze všeho nejraději se zhlížela v zrcátku, jaká je krásná myška s kožíškem běloučkým jako pampeliščí padáčky a dlouhatánským růžovým ocáskem. Vůbec si nepřála jmenovat se jinak než Peliška. Připadalo jí, že Peliška je to nejlepší jméno, jaké může být, protože je skoro jako pampeliška a pampelišky má každý rád. Peliška si přála něco jiného. A co to bylo?

Hned si o tom povíme.

Porcelánový zámek

V kuchyni, kde bydlely myšky Peliška a Dobříška, byla spousta věcí. Stůl, židle, kuchyňská linka, všechno možné nádobí a mezi tím nádobím také jedna konvice na čaj. Stála až nahoře na kredenci a byla to konvice velká a bachratá a celá růžová.

„Vidíš to?“ vzdychla si Peliška jednou ráno, jakmile rodina, co v tom domě bydlela, odešla z domu. Rodiče šli do práce a jejich dítě samozřejmě do školy. Byl to kluk, jmenoval se Adam a ještě o něm bude řeč.

„Vidíš tam nahoře ten krásný zámek?“ ptala se Peliška Dobříšky, když zůstaly v kuchyni samy.

„To není vůbec žádný zámek,“ odpověděla Dobříška. „Je to konvice na čaj. A má určitě někde díru, protože z ní nikdo žádný čaj nepije. Alespoň já jsem ještě nikoho neviděla.“

„Ne, ne,“ vrtěla hlavičkou Peliška. „Vidíš tu věžičku tam na vršíčku? A ten balkon? To není žádná konvice na čaj. To je alabastrový zámek pro nějakou krásnou princeznu!“

Myška Dobříška zvedla čumáček a pozorně se zakoukala. Žádnou věžičku však neviděla, jen víčko, kterým se konvice přiklápí, aby čaj nevystydl. A nemohla

najít ani žádný balkon, jen hubičku, kterou se z konvice nalévá čaj do hrnků, nebo do tenkých šálků na podšálku.

„Hm,“ udělala myška Dobříška. Bylo jí jasné, že ta bachratá růžová věc nahoře na kuchyňské skříňce je určitě jen a jen obyčejná konvice na čaj, na černý nebo ovocný, případně i bylinkový. Jenže když se Pelišce zdá, že tahle čajová konvice vypadá jako zámek pro princeznu, proč by jí měla kazit radost? Tak myška Dobříška přikývla. Ano, ta věc nahoře je princeznovský zámek z růžového alabastru.

Šplhací výlet

Myška Peliška se rozzářila radostí.

„Uděláme si výlet!“ zvolala. „Výlet na zámek! Jako děti vloni na konci roku!“

Myška Dobříška neřekla na ten nápad nejprve nic. Na školní výlet na konci školního roku si dobře vzpomínala. Adam se na něj moc těšil a hodně o něm povídal. Myška Peliška sedala každý den u vchodu do myší díry a poslouchala, co Adam říká. A chtěla se mu schovat do batůžku, aby na ten výlet mohla s ním.

Myška Dobříška byla z toho Peliščina schovávacího nápadu celá nešťastná. Co kdyby se jí Peliška na výletě ztratila? Ještě že Peliška nakonec v den výletu zaspala a probudila se, až když byl Adam pryč.

„No dobře, tak půjdeme na výlet nahoru na kredenc,“ povzdychla si myška Dobříška. A pro sebe si říkala, že alespoň je to výlet jen po kuchyni, a ne kdoví kam. Jenže když se podívala vzhůru, zachmuřila se.

„Jak se tam dostaneme?“ starala se. Peliška si ale věděla hned rady.

„Vyšplháme!“ jásala. „Nejdřív na kuchyňskou linku a potom vlezeme do skříňky a po poličkách vylezeme nahoru. Až na zámek!“

Dobříška se jen koukala, jak je k růžové konvici vysoko. A ještě jednou si povzdychla. Pro myšku, co ráda jí, až je z toho skoro kulatá jako míček, není šplhání jen tak. Peliška už ale utíkala ke kuchyňské lince, kde visely utěrky až skoro k podlaze. Hbitě vyskočila na tu nejdelší a šplhala se po ní tak rychle, jako by se jednalo o nějaký závod. A už byla nahoře u háčku, na němž byla utěrka pověšená, a z háčku bylo jen jedno hrábnutí tlapičkou a jedno škrábnutí drápkem a myška Peliška stála nahoře na kuchyňské lince.

„Jejej!“ vykřikla, protože uviděla, že hned vedle ní se otvírá velikánská čtveratá díra. Ta propast byl dřez na mytí nádobí. Zrovna byl prázdný a vymytý a neležely v něm žádné talířky, skleničky ani příbory. Krásně se leskl, protože byl z nerezové oceli – a v tom byla právě ta potíž.

Myška Peliška se na vyblýskaném dně viděla jako v zrcátku.

„Jé, tam je nějaká myška,“ volala dolů na Dobříšku. „A je moc hezká, taková štíhlá. Chudinka, ona tam asi spadla.“

Dobříška seděla sice ještě na podlaze, ale co se děje nahoře, jí bylo moc dobře jasné. Věděla, že Peliška

na dně nablýskaného dřezu vidí jen sebe samu a vůbec žádnou jinou neznámou myšku.

„Haló, jak se jmenuješ?“ volala Peliška na chudinku, co žuchla do dřezu, ale ve skutečnost byla jen odraz jako v zrcátku.

Myška dole něco odpověděla. Peliška dobře viděla, jak otevřela tlamičku a zatřepala oušky. Ale neslyšela nic.

„Co říkáš?“ volala Peliška a nahýbala se hlouběji přes okraj výlevky, aby zaslechla, co jí ta nešťastná myška tam na dně povídá.

Vtom myšce Pelišce uklouzly tlapky, a než se nadála, udělalo to buch, i když naštěstí ne šplouch.

Myška Peliška do dřezu spadla!

Pavoučí výtah

„Pomóóóc,“ zaječela Peliška, jak nejhlasitěji dovedla. Až se tím křikem polekal pavouk, co spřádal u stropu novou krajkovou síť na mouchy, a div se také nezřítil.

Dobříška se vyděsila, ale hned se vzpamatovala. Hlavně že to nahoře nešplouchlo. Protože myšky se do plavání nehrnou a vodu nemají rády. A je při tom jedno, jestli jsou náhodou sněhobílé nebo šedivé jako mráček.

„No tak pomóóóc,“ bědovala Peliška. „Tady to klouže! Já nemůžu ven!“

Jejdamane, myslela si Dobříška. A já jsem tady dole a nemůžu Pelišku vytáhnout!

Najednou se vedle Dobříšky zakomíhal nějaký stín. Když se po něm koukla, uviděla velkého pavouka, jak se spouští na dlouhém pavučinovém vláknu od stropu až na podlahu.

„Dobrý den,“ pozdravil pavouk a nadzvedl kulatý klobouk buřinku, kterou měl na hlavě.

Dobříška kývla na pozdrav.

„Dobrý asi ne,“ odpověděla. „Moje kamarádka Peliška spadla do výlevky a neumí vylézt.“

„Proto jsem tady, milostivá,“ odpověděl zdvořile pavouk, „abych vám poskytl výtah na svém zaručeně kvalitním laně.“

Pavouk poklepal dvěma z osmi nohou na pavučinu.

Myška Dobříška se zahleděla na pavučinové vlákno. Bylo pěkné, to ano, a pro pavouka s nohama jako nitky jistě silné dost. Ale pro myšku tučnou a bachratou, jako je ona, je tahle pavučinka spíš jako vůbec nic.

„Děkuji vám za laskavost,“ odpověděla Dobříška, „ale já jsem jela výtahem jen jednou a celou cestu mi bylo špatně od žaludku. Raději se vyšplhám po téhle kostkované utěrce.“

Nebyla to pravda. Myška Dobříška ještě nikdy žádným výtahem nejela. Nechtěla však být nezdvořilá, a tak pavoukovi neřekla, že ty jeho pavučinky jsou jen vlákénka a žádná kvalitní lana.

„Milostivá,“ odpověděl zklamaně pavouk. „Vy mi křivdíte. Já jsem silák, jak je očividné z toho, že celý den splétám pavu-činky a vlastně nic jiného nedělám. Vy jste ta moje lana ještě ani nevyzkoušela.“

Myška Dobříška nevěděla, co má dělat. Nechtěla pavouka urazit, vždyť je koneckonců jejich soused a bydlí s nimi v jedné kuchyni. Na druhou stranu nechtěla ani pomyslet, co by se stalo, kdyby pavučinkové vlákno prasklo třeba, až už bude někde nahoře. To by sbuchla z ještě mnohem větší výšky než Peliška, když sletěla do dřezu.

„Pomóóóc,“ ozvalo se shora z výlevky. A ještě ozvěnou: „... móóóc!“

„Já nevím,“ řekla nerozhodně Dobříška.

„Ale já ano, milostivá,“ oponoval pavouk. „Dovolíte?“ A zapískal.

Najednou to v kuchyni vypadalo, jako by stěny i podlaha, a dokonce i kuchyňský stůl byly poseté černými puntíky a tečkami a všechny ty puntíky a tečky se hýbaly. Kuchyně byla plná pavouků s buřinkami a pavoučic s klobouky.

„Kde jste se tu všichni vzali?“ divila se Dobříška.

„My jsme přišli na písknutí,“ vysvětlil jí pavouk, který se dostavil v pruhovaném pyžamu s osmi nohavicemi. Asi vylezl rovnou z postele.

„Póóózor,“ vykřikl pavouk, který to všechno spískal. A zavolal, aby všichni slyšeli:

„Nevídáno, neslýcháno,

kdo má provaz, kdo má lano,

ať sem honem utíká,

někdo tady naříká!“

Potom se ti pavouci a pavoučice rozhoupali na svých dlouhých nožkách, vyskočili a všichni se chytili Dobříšky za kožíšek, až se celá polekala.

Přitom si společně prozpěvovali:

„Kde se pavouk přimotá, přimotá,

zmizí každá trampota, trampota,

pavoučice jakbysmet, jakbysmet,

krášlí krajkou lidský svět, myší svět.

Ještě napnout lanoví, lanoví,

tak a už jsme hotoví.“

Zatímco zpívali, pavouci a pavoučice omotávali Dobříšku vlákny, až vypadala jako nějaký stříbrný kulatý balíček nebo spíš klubíčko. Potom všichni popolezli po nitkách vzhůru a zvedali Dobříšku s sebou do výšky, a výš, a ještě výš, až ji vytáhli nahoru na kuchyňskou linku. Pak ji zase z klubka vymotali, nadzvedli buřinky a zamávali klobouky a rozprchli se do všech stran.

„Jejda,“ hlesla Dobříška, když se trochu vzpamatovala z té jízdy pavoučí lanovkou. A honem se koukla, jestli je Peliška dole na dně dřezu v pořádku.

Peliška v pořádku byla. Ani drápek neměla zlomený, ani ocásek škrábnutý. Ale měla špatnou náladu, až se mračila jako čert.

„Tebe vozí pavouci výtahem jako nějakou vznešenou dámu,“ stěžovala si Dobříšce, „a mě vytáhnout zapomněli!“

Parník

„To zvládneme,“ těšila Pelišku Dobříška. „Hlavně že jsem tady.“

Jenže Dobříška tohle řekla jen proto, aby se Peliška nebála. Ve skutečnosti vůbec nevěděla, jak by chudince Pelišce pomohla ven.

A ještě k tomu se dolů nemohla ani podívat. I z malé hloubky ve dřezu se jí motala hlava.

„Honem!“ volala Peliška. „Mě už to tady nebaví. Už mě nějak vytáhni, ať můžeme vylézt k tomu zámku. Stojí tam ještě?“

Dobříška se koukla. Břichatá konvice stála na svém místě. Dobříšce připadalo, že je to nejnafoukanější konvice bachratice, jakou kdy viděla. Už proto, že si klidně bachratě stála, i když chudák Peliška byla uvězněná ve dřezu.

„Já bych třeba...,“ začala Dobříška. Ale jen proto, aby Peliška nepoznala, že nemá vůbec žádný záchranný nápad.

„Já ti třeba spustím ocásek, ty se chytíš a já tě vytáhnu,“ navrhla Dobříška. Sedla si zády na kraj výlevky a spustila dolů ocásek.

„Krátký!“ volala Peliška. „Ani na něj nedosáhnu!“

Dobříška přemýšlela. Co třeba... Rozhlížela se, ale nikde nebylo skoro nic. Jen u dřezu ležela žlutá houba na mytí nádobí.

Houba zívla a otevřela jedno oko.

„Co tady rámusíte?“ zeptala se rozdurděně. „Co tady přímo řvete jak na lesy? Tady jsme v kuchyni a žádné lesy tu nejsou, abyste věděly!“

„Promiňte,“ řekla Dobříška, „ale moje kamarádka spadla do dřezu. Nevíš, houbičko, jak se dá odtamtud vylézt?“

„Já jsem nejužitečnější věc v téhle kuchyni,“ odpověděla houba, „protože myju nádobí i výlevku. Beze mě by to tu bylo hrozně špinavé. Fuj.”

„Co to tam vykládáš?“ volala zdola Peliška. „Ty si s někým povídáš a já jsem pořád tady dole!“

„Báječně jsi tu výlevku umyla,“ řekla Dobříška žluté houbě na nádobí. „Leskne se jedna báseň.”

„Chm,“ řekla žlutá houba. „A to ještě nevíš, jak umím krásně plavat. Jako zámořská loď. Cha.“

„Ach, houbičko,“ usmála se Dobříška. „Ty jsi tak chytrá!“ A zamrkala dolů na Pelišku na znamení, že konečně je všechno na dobré cestě.

„Mohla bych ti ukázat, jak fantasticky se plavím,“ nabídla houba.

„To bych strašně ráda,“ kývala horlivě Dobříška.

„Ale musíš mě převalit na břicho a pustit kohoutek,“ poroučela žlutá houba.

„Hned,“ slíbila Dobříška a zavolala dolů na Pelišku.

„Už se ničeho neboj!“

Potom Dobříška postrčila houbu do výlevky, až sebou dole pěkně pleskla. Opřela se pacičkami o kohoutek, co na něm byl modrý proužek, protože z něj tekla studená, a otočila s ním, až z něj začala téct voda. Ještě zatočila červeným kohoutkem, aby Pelišce při té plavbě po výlevce nebyla zima.

Peliška se nejdřív hrozně lekla, že se do výlevky najednou valí voda jako vodopád, ale vtom k ní připlula žlutá houba a řekla:

„Jsem luxusní parník. Nasedněte si, krásná dámo.“

Peliška honem naskočila houbě na záda, než bude vody moc. Žlutá houba vyplula a plavila se s Peliškou sem a tam, aby si myška tu vyhlídkovou jízdu po výlevce krásně užila.

Peliška si ale plavbu moc neužívala. Z té spousty vody se jí strachy klepaly nožičky. Naštěstí byla výlevka brzy plná a žlutá houba přistála u kraje. Peliška vyskočila na pevnou zem. Dobříška honem zastavovala kohoutky, aby výlevka nepřetekla. Potom utíkala k Pelišce a dala jí pět pusinek na čumáček ze samé radosti, že je kamarádka zase na svobodě.

„Ach, to je krása,“ prohlásila žlutá houba. „Tolik vody. Tak se mi to líbí. Já se tu teď budu krásně plavit až do večera. To jsem si vždycky přála.“

A žlutá houba zamrkala na myšky a ze samé spokojenosti zavířila po hladině do kolečka. Měla něco chytrého za lubem.

Table of Contents

Myši v skrýši

Porcelánový zámek

Šplhací výlet

Pavoučí výtah

Parník

Tipy pro Vás a Vaši čtečku: