Přeložila:

DANA ŠIMONOVÁ

Sabrina Jeffries: Ve vichru

Vydání první

Copyright © 1996, 2017 by Deborah Martin Gonzales

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2211. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Windswept vydaného

nakladatelstvím Pocket Books, an Imprint of Simon & Schuster, Inc.,

New York, v roce 2017

Český překlad © 2018 Dana Šimonová

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2018 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2018 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0930-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0931-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Sabrina Jeffries

Ve vichru

Mému obdivuhodnému otci Jacku Martinovi, jehož láska k historii a záhadám odstartovala moji kariéru. V této knize je od obojího trochu, tati!

PROLOG

Londýn

Červen 1802

Catrin Priceová si ještě jednou přečetla vzkaz od lorda Mansfielda: Setkáme se v devět hodin u Zelené kozy. Zamluvím pro nás soukromý salonek vzadu v hostinci.

Bylo však už dlouho po deváté, a on dosud nedorazil. Poprvé od chvíle, kdy se pustila do uskutečňování svého plánu, zapochybovala, jestli bylo moudré setkat se s neznámým Angličanem v hostinci.

Tím by se možná dalo vysvětlit zlé tušení, které cítila až v kostech. Od chvíle, kdy odešla z pokoje, kde byla ubytovaná, měla nepříjemný pocit, že ji někdo sleduje. Bezpochyby se tak dělo pouze v jejích představách. Její statečná babička ji vždycky obviňovala, že se bojí i vlastního stínu.

Nevybral náhodou lord Mansfield tento poněkud zpustlý hostinec proto, aby ji tu připravil o nevinnost?

Nebuď absurdní. Neví, jak vypadáš, ani jestli jsi mladá nebo stará. Proč by kul pikle proti neznámé ženě?

Catrin však celý svůj život poslouchala děsivé příběhy o tom, co se může stát Velšance z venkova, která cestuje sama do velkého anglického města, jako je Londýn. Ačkoli mluvila dobře anglicky, vnímala, jak lidé odhadují její přízvuk a snaží se rozhodnout, jestli by pro ně nebyla snadnou kořistí.

Londýn ji skličoval. Byl příliš rozlehlý, přelidněný, hlučný a ohromně špinavý. Chyběly jí vřesem porostlé velšské mokřiny, hory vyfoukané svěžími větry a spletité keře planých růží. Tady si připadala jako vyděšené stvoření zavřené v ohradě s hlídači, které nechápala a nesnášela.

Přejela prsty po svazku librových bankovek v kapse kabátu. Vůbec se jí nelíbilo, že je bude muset dát nějakému bohatému Angličanovi. Mohla je použít na spoustu jiných věcí – na nové střechy na domcích nájemců, na vybavení omšelých pokojů služebnictva, na knihy pro dobročinnou školu…

Ale toto bylo důležité. Mohlo ji to vykoupit z prokletí. Dát jí naději a budoucnost pro ni i pro lidi, kteří na ní záviseli. Za to by zaplatila jakoukoli cenu.

Vytáhla deník, kvůli němuž se dostala až sem. Tíha minulosti na ni dolehla jako bouřkový mrak na Černou horu u nich ve Walesu. Podle Davida Moryse, učitele z Llanddeusantu, byl ten spis přes dvě stě let starý. Otáčela stránky, které v podstatě znala nazpaměť, a znovu pročítala ta děsivá velšská slova:

Všem ženám, kterým koluje v žilách krev Morgany. Toto je příběh vašeho dědictví přecházejícího z matky na dceru po celé generace. Věnujte pozornost tomuto varování. O svatební noci Morganiny dcery Gwyneth, když saský obchodník a Gwyneth stáli před knězem v Llanddeusantu, objevila se ve dveřích Morgana. Oči se jí blýskaly jako drahé kameny a vlasy zářily jako plamen, když zavolala na dceru jménem.

Gwyneth byla nepříjemně překvapena, protože tajně uprchla se svým Anglosasem a doufala, že se matka o jejich sňatku nedozví dřív, než bude po všem.

Avšak Morgana, přezdívaná Kněžka mlh, protože se řídila starými pořádky, měla oné noci vidění, co se má stát, a přišla, aby sňatku zabránila.

Morgana došla až k ní a prohlásila: „Ty si myslíš, že si vezmeš tohoto muže, dcero? Toho nehorázného chlapa, Anglosasa nízkého postavení, přestože ty by ses mohla provdat za jakéhokoli velšského prince, kterého bych ti vybrala, pokud by sis to přála?“

„Já si nepřeji žádného prince!“ zvolala Gwyneth. „Miluji svého obchodníka, a toho si také vezmu!“

„Obere tě o tvou starou víru!“ protestovala kněžka. „Otráví tvou mysl a odvede tě od pravdy, kterou jsem ti ukázala!“

„To neučiní, matko. Slibuji, že zůstanu věrná tvému učení.“ Morgana vyčarovala z mlhy bronzový kalich široký téměř na dvě dlaně. Na jedné straně byl do velkých podrobností vytepaný havran a na druhé bojovník, připravený do boje, a krásná dívka, zahalená pouze do svých vlasů, které se obtáčely kolem jejího těla jako had.

Morgana nabídla kalich dceři. „Tímto musíš zpečetit svůj slib. Napij se, abys dosvědčila, že jsi moje věrná dcera.“

Obchodník prosil Gwyneth, aby nepila, protože se obával, že by Morgana mohla svou dceru otrávit, a tím jí zabránit ve sňatku s ním, ale Gwyneth se napila, neboť matku milovala a přála si vzdát jí poctu.

Když vypila nápoj z kalichu do poslední kapky, Morgana se usmála. „Teď jsi skutečně má věrná dcera. Proto ti věnuji ten kalich jako svatební dar, aby ti připomínal tvůj slib. Od tohoto dne až na věky se musí každá žena z naší krve z něj o svatební noci napít, aby ukázala, že ctí cesty svých předků. Přinese jí to moudrost a panenskou krásu a jejímu manželovi sílu bojovníka a jejich manželství bude požehnané.“

Poté jí obličej ztemněl jako zimní bouře. „Avšak dejte si pozor. Pokud se některá žena z naší linie o svatební noci z tohoto kalicha nenapije, její manžel do tří let zemře. Její synové budou neplodní a dcery prokleté jako ona, dokud se neprovdají a nenapijí z tohoto poháru.“

Ostatní lidé zalapali po dechu, když zaslechli kněžčinu kletbu, ale její dcera se usmála. „Ať se tak stane, matko. Ženy našeho rodu budou vždy vzdávat poctu tobě i zvykům našich předků.“

Catrin přejelo po páteři zachvění. Chtěla věřit, že ta kletba je pouhá pověra. Ale po prozkoumání rodinné historie byla nucena uznat, že jejich potíže začaly poté, co její prapradědeček v sedmnáctém století onen kalich prodal.

Rodině lorda Mansfielda, jak dokázala zjistit. A popis poháru, který vlastní nynější lord Mansfield, se plně kryje s jeho popisem v deníku. Po letech pátrání cítila, že teď určitě našla ten pravý.

Prosila nebesa, aby to byla pravda, protože jinak by se už nikdy nemohla znovu provdat a riskovat, že by nějaký jiný muž byl vystaven stejnému osudu jako ubohý Willie. Bez poháru by nechtěla mít žádné děti. Ona, její majetek i všichni, kdo jsou na něm závislí, by neměli žádnou budoucnost.

A to Catrin nemohla dopustit.

1

Carmarthen, Wales

Červen 1802

Evan Newcome si přečetl nápis na hrobě svého otce: THOMAS NEWCOME, NAROZEN 3. ČERVENCE 1741, ZEMŘEL 25. DUBNA 1802.

Nic. Neměl by cítit ještě něco jiného než jen trpký přídech nenávisti? Nebo strach, který ho dusil ve tmě?

Zaskřípal zuby a všiml si, že se v epitafu nedostává slov o tom, že Thomas Newcome byl výborný otec a manžel. To ho překvapilo, protože jeho starší sestra Mary vždycky dala na vnější dojem. Od chvíle, kdy se vdala za ševce a unikla z otcovského domu, jednala, jako by dětství nikdy neexistovalo. Evan se domníval, že na minulost úmyslně zapomínala. Ale třeba ne.

Nebo je možné, že slova na pomník nevybírala ona. Možná to udělal jeho starší bratr – myšlenkově pomalý, zato pěstmi se ohánějící Goronwy, který by nevěděl, co tam dát napsat.

„Evane?“ ozval se za ním hlas. „Jsi to ty?“

Otočil se a zjistil, že za ním stojí lady Juliana Vaughanová. Ona a její manžel Rhys ho zachránili před mizerným životem u nich doma a poslali ho před lety do Etonu. Pouhý pohled na ni potlačil jeho chmurné myšlenky.

„Dobrý den, má paní,“ pozdravil ji s úsměvem.

Vypadala hezky jako vždy. Jejích čtyřicet let pouze zdůraznilo její přirozenou krásu. Pohlédla na hrob a zavěsila se do Evana. „Je mi to s tvým otcem líto. Máš naše nejhlubší sympatie.“

Spolkl nutkání poznamenat, že doufá, že se ten lump teď škvaří v pekle. „Děkuju ti.“

Juliana si prohlížela jeho obličej. „Překvapilo mě, že jsi nepřijel domů na pohřeb, i kdyby to bylo jenom kvůli sestře.“

„Věř mi, pro Mary by bylo obtížnější snést můj zjevný nedostatek zármutku. Když jsem tu nebyl, mohla lidem namluvit, že jsem v cizině nebo že jsem náhle onemocněl.“ Odmlčel se. „Co jim nakonec řekla?“

Juliana se smutně usmála. „Že jsi náhle onemocněl.“

„Vidíš? Určitě se jí ulevilo, že jsem tu nebyl, abych všem pověděl pravdu o tom tyranovi.“

Stiskla mu rámě. „Alespoň že jsi přijel teď. Nejspíš musíš probrat spoustu věcí se svými sourozenci.“

„Ano.“ Ačkoli přijel před několika hodinami, návštěvu u sestry stále odkládal. Měl hrůzu z toho, jak jí bude vysvětlovat, proč se ubytoval v hostinci, a nikoli u ní.

Pravdou bylo, že se u ní doma necítil dobře. Ať se snažil sebevíc, aby se s ním cítila příjemně, zdálo se mu, že si je stále vědoma současného rozdílu mezi nimi, a bolelo ho, když viděl, jak se oba s manželem snaží o konverzaci.

A nastěhovat se ke Goronwymu nepřicházelo v úvahu. Připadalo mu strašlivě známé, když sledoval, jak Goronwy vybuchne pokaždé, když je jídlo špatně připravené nebo ho rozčílí některé z dětí.

Evan nemohl snést, že se historie opakuje. Nelíbilo se mu ani to, že mu to připomínalo jeho vlastní výbušnou povahu i to, že kdyby se věci utvářely jinak, on sám by měl doma bezmocnou ženu a děti, kterým by mohl nadávat…

Krev jeho krve, tělo jeho těla. Jsi jako on.

Potlačil tu trpkou myšlenku.

„Ta stará klevetnice Wyntonová mi řekla, že jsi tady.“ Juliana po něm střelila postranním pohledem. „Pravila, že bydlíš v tom jejím hrozném hostinci. Doufám, že jsi neměl v plánu mihnout se tady, aniž bys nás alespoň navštívil.“

Usmál se. „Víš, že to bych nikdy neudělal. Ale odjel jsem z Londýna narychlo. Neměl jsem čas poslat vám dopis a nechtěl jsem vás zneužívat až tak, že bych se objevil bez varování na vašem prahu.“

„Nebuď hlupák. Přijíždíš sem tak zřídka, že z tebe máme vždycky moc velkou radost. Řekni, že se přestěhuješ k nám na Llynwydd. Rhys tě moc rád uvidí a děti také.“ Naklonila se k němu a spiklenecky dodala: „Paní Wyntonová vede svůj hostinec lajdácky.“

„O tom mě nemusíš přesvědčovat.“

„Dobrá. Rhys je teď u Morgana, ale obědvat budeme společně u Býka a koruny.“ Pohlédla na hrob. „Pojď odtud a připoj se k nám. Chceš?“

Přikývl a nechal se odtáhnout ze hřbitova. Třeba se mezi přáteli zbaví své melancholie.

Šli spolu v přátelském tichu. Cítil se příjemně, že je zase zpátky ve Walesu. Zapomněl už, jak jsou zdejší lidé přátelští, jak zářivě modrá je obloha a jak zelené jsou lesy lemující silnice. Divoká sladkost vlastní země v něm vyvolala dlouho potlačovanou bolest žít na místě, kde mu každé stéblo trávy připadalo známé. Wales byl stále jeho domovem. Byl udivený tím, jak rád se zase prochází ulicemi nabručeného starého Carmarthenu.

Brzy došli k hospodě, kde na Julianu čekal Rhys, ponořený do četby radikálního politického pamfletu.

„Dobrý den, miláčku,“ pozdravila ho Juliana. „Podívej se, koho jsem potkala, jak se tu toulá po ulicích.“

Na tváři staršího muže se objevilo překvapení. Vstal a poplácal Evana po ramenou. „Ty mazaný lumpe! Proč jsi nám nedal vědět, že přijedeš do města?“

Juliana vrhla na Rhyse vážný pohled. „Byl na hřbitově.“

„Aha,“ poznamenal Rhys střízlivě. „Zapomněl jsem na tvého otce. Promiň.“

„Já jsem vlastně kvůli němu nepřijel,“ namítl Evan. „Hledám tady Paní mlh. Jako děcko jsem o ní slyšel vyprávět, takže vy dva ji taky musíte znát.“

„Ano, ale…,“ začal Rhys.

Juliana ho přerušila. „Samozřejmě že víme o staré Paní mlh.“ Střelila po Rhysovi významným pohledem a posadila se.

Rhys zavolal sklepnici a objednal jídlo pro všechny tři. Poté si sám sedl, protože i Evan se usadil na židli.

„Kolik toho o ní víte?“ ozval se Evan sarkasticky. „Já jsem samozřejmě slyšel vyprávět legendy, že jezdí na koni a střílí jako muž, hraje na harfu jako bohyně a zpívá jako anděl, takže je div, že se vůbec zahazuje s námi smrtelníky.“

Rhys hleděl na Julianu s jedním zdviženým obočím. „Ano, lásko, pověz Evanovi, co víme o Paní mlh.“

Evan cítil, že skrývají nějaké tajemství, ale to nebylo žádné překvapení. Záviděl jim, že se po všech těch letech mohou stále ještě tolik milovat.

„Proč se tolik zajímáš o Paní mlh?“ zeptala se ho Juliana.

Uvažoval, kolik jim toho může říct. „Nevím, jestli jste slyšeli o vraždě mého kamaráda Justina.“

„Ano, pamatuju si, že jsem o tom četl v Timesech.“

Právě v té chvíli jim přinesli jídlo, pořádný cawl, tedy masový vývar s bramborami a zeleninou, a pak následovalo pečené skopové koleno, brambory a zelí. Dobré velšské jídlo, jehož už se nemohl dočkat.

Juliana jako hostitelka rozdělovala jídlo na talíře a jeden vždy postavila před něj. „V Timesech psali, že lord Mansfield byl okraden a zabit lupiči. Je mi to líto, Evane. Byl to pro tebe rok plný ztrát, že?“

Přikývl, ačkoli Justinova smrt ho zasáhla mnohem hlouběji než otcova. Před lety čelil Justin posměchu spolužáků v Etonu za to, že kamarádil s Evanem. Naučil ho, jak se bránit snobským mladým šlechticům a šikanujícím synkům obchodníků, aniž by ho přitom chytil učitel.

Zůstali přáteli i v Cambridgi, dokonce i poté, když Justin začal žít lehkomyslným životem mladého aristokrata. Byl jediný, kdo dokázal odtáhnout Evana od knih na divokou jízdu po londýnských hráčských doupatech a vykřičených domech a kdo uměl Evana přimět, aby na chvíli zapomněl, kdo je a odkud pochází. A když Evanovo zasnoubení s dcerou bohatého obchodníka skončilo katastrofou, právě Justin ho dokázal vytrhnout z melancholie.

Jak by mohl být ten bezstarostný brach mrtvý? To je nepředstavitelné. Přesto to byla pravda a jeho nesmyslná smrt vyvolala v Evanovi neuhasitelný hněv. „Právě kvůli jeho smrti jsem přijel vyhledat Paní mlh.“

Když na něj oba udiveně pohlédli, dodal: „Myslím si, že byla poslední člověk, který viděl Justina na živu.“

Rhys si nad skopovým vyměnil s Julianou pohled.

„Proč si to myslíš?“ otázala se lady Juliana.

„Protože se s ní Justin setkal toho večera, kdy zemřel.“

„A ty si myslíš, že s tím má něco společného?“ vylekala se Juliana.

Uvažoval o tom, jestli se jim má zmínit o svém podezření, ale nejdřív chtěl vědět, co se stalo. „To není jisté. Ale zatím se nepodařilo zjistit nic o jeho vrazích. Doufal jsem, že by mohla vidět něco, co by v tom pomohlo.“

Julianiny rysy se projasnily. „Aha. Tak to je v pořádku.“

„Jsem tak rád, že s tím souhlasíte.“ Evan nemohl skrýt ironii v hlasu. Juliana se chovala divně. „Řekněte mi, co o ní víte.“

„Je to vdova,“ odtušil Rhys. „Jde o tragický příběh. Willie Price se zabil při nehodě přímo o svatebním dni.“

Navzdory svému podezření pocítil Evan závan sympatií. „To je hrozné.“

„Ano,“ souhlasila Juliana. „Ona se však nad to dokázala povznést a najít si své místo ve světě.“

„Setkali jsme se s ní jen jednou, když přijela do Carmarthenu,“ dodal Rhys. Najednou zabručel, aniž by k tomu měl nějaký viditelný důvod, a vrhl na manželku ostrý pohled.

Evan ponořil chléb do vypečené šťávy. „Jaká je?“

Než mohl Rhys odpovědět, ozvala se Juliana. „Je tak nádherná, jak o ní mluví legendy.“

„Nejspíš asi víš, že je dcerou rytíře a poměrně bohaté dámy,“ poznamenal Rhys.

Evan zamrkal. Nikdy o té staré ženě neuvažoval jako o aristokratce, ale jako o jedné z těch neobvyklých bytostí na pokraji společnosti, které lidé v minulosti nazývali čarodějnicemi. Proč by žena v takovém postavení zabíjela aristokrata?

„Je trochu zvláštní,“ prohlásil Rhys a ignoroval manželčino zamračení. „Navzdory svému postavení fušuje do spousty podivných věcí.“

„Myslíš kromě hry na harfu a střílení?“ popíchl ho Evan.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

PROLOG

1