.

The Human Zoo

Toto vydání vyšlo v nakladatelství Vintage v roce 1994.

Vintage je součástí Penguin Random House.

Copyright © Desmond Morris, 1969

Translation © Karel Makovský, 2018

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2018

ISBN epub 978-80-7565-377-2

PODĚKOVÁNÍ

Tato kniha, stejně jako její předchůdkyně – Nahá opice, je určena běžnému čtenáři, a proto nejsou vědecké zdroje citovány přímo v textu. Při sestavování tohoto svazku jsem však využil mnoha původních knih a prací, a nebylo by správné knihu představit, aniž bych přiznal, jak moc mi pomohly při její tvorbě. Na stránkách 281–282 se nachází dodatek, ve kterém probíraná témata, kapitolu po kapitole, přiřazuji k hlavním vědeckým zdrojům. Tento dodatek je možné použít k vyhledání podrobných odkazů uvedených v použité literatuře.

Rád bych také vyjádřil svůj vděk mnoha kolegům a přátelům, kteří mi pomáhali, ať rozhovory, korespondencí, nebo jinými způsoby. Míra jejich příspěvků se liší. V některých případech mi přímo pomáhali s konkrétními místy v textu, jindy mě podněcovali spíše nepřímo – často po mnoho let ovlivňovali mé obecné úvahy a podporovali mě při tříbení názorů. Vzhledem k tomu, jak široký záběr Lidská zoo má, je nemožné vyjmenovat je všechny, především však mezi ně budou patřit: dr. Anthony Ambrose, Robert Ardrey, David Attenborough, Kenneth Bays, prof. Misha Black, dr. David Blest, dr. N. G. Blurton-Jones, James Bomford, dr. John Bowlby, Richard Carrington, sir Hugh Casson, dr. Michael Chance, dr. Richard Coss, dr. Christopher Evans, prof. Robin Fox, prof. J. H. Fremlin, Oliver Graham-Jones, dr. Fae Hallová, prof. Harry Harlow, Mary Haynesová, prof. Heini Hediger, prof. Robert Hinde, dr. Jan van Hooff, dr. Francis Huxley, sir Julian Huxley, prof. Jancy Ironsideová, Devra Kleimanová, dr. Adriaan Kortlandt, baronka Jane van Lawick-Goodall, dr. Paul Leyhausen, Caroline Loizosová, prof. Konrad Lorenz, dr. Malcolm Lyall-Watson, dr. Gilbert Manley, dr. Isaac Marks, Tom Maschler, dr. L. Harrison Matthews, lady Medwayová, Ramona Morrisová, dr. Martin Moynihan, dr. John Napier, Caroline Nicolsonová, Philip Oakes, dr. Kenneth Oakley, Victor Pasmore, sir Roland Penrose, sir Herbert Read, dr. Frances Reynoldsová, dr. Vernon Reynolds, Claire Russellová, dr. W. M. S. Russell, prof. Arthur Smailes, Peter Shepheard, dr. John Sparks, dr. Anthony Storr, Frank Taylor, dr. Lionel Tiger, prof. Niko Tinbergen, dr. Nevil Tronchin-James, Ronald Webster, dr. Wolfgang Wickler, Pat Williamsová, dr. G. M. Woddis a prof. John Yudkin.

Zároveň také musím dodat, že pokud je nějaké jméno součástí tohoto seznamu, neznamená to nutně, že příslušná osoba souhlasí s názory vyjádřenými v této knize.

ÚVOD

Když se tlak moderního života vystupňuje do té míry, že začne být neúnosný, uštvaný obyvatel města často mluví o svém rušném a neklidném světě jako o betonové džungli. Jedná se o dramatický, avšak hrubě nepřesný popis života v přelidněné městské komunitě. To by potvrdil kdokoliv, kdo se zabýval životem v džungli skutečné.

Za normálních okolností, ve svém přirozeném prostředí, se divoká zvířata nemrzačí, nemasturbují, nenapadají své potomky, nemají žaludeční vředy, nevyznávají fetišismus, netrpí obezitou, nevytvářejí homosexuální svazky ani nevraždí. Není třeba zdůrazňovat, že mezi lidskými obyvateli měst ke všem těmto věcem dochází. Jedná se tedy o hlavní rozdíl mezi lidským druhem a ostatními zvířaty? Na první pohled by to tak mohlo vypadat. Jedná se však o klam. Jiná zvířata se za určitých okolností chovají také tak, jmenovitě tehdy, když žijí v nepřirozených podmínkách zajetí. Zvíře držené v kleci zoologické zahrady vykazuje všechny typy nenormálních projevů, které tak dobře známe od našich lidských souputníků. Je jasné, že město nepředstavuje betonovou džungli, ale lidskou zoo.

Obyvatele města nemůžeme porovnávat s divokým zvířetem, protože obyvatel města je zvíře držené v zajetí. Moderní lidské zvíře už nežije v podmínkách, které jsou pro jeho druh přirozené. Neuvěznil ho ředitel zoo, ale genialita jeho vlastního mozku. Uzavřel sám sebe do obrovského neklidného zvěřince, kde se pod neustálým tlakem vystavuje nebezpečí, že se přestane kontrolovat.

Navzdory tomuto permanentnímu tlaku však z toho lidskému zvířeti plyne prospěch, který nad nevýhodami stále převažuje. Svět zoologické zahrady je jako gigantický rodič a své svěřence chrání. Poskytuje potravu, tekutiny, úkryt, hygienu a lékařskou péči. Základní problémy přežití jsou zredukovány na naprosté minimum. Zbývá spousta volného času. Čím si tento volný čas zvířata v zoologické zahradě naplní, to se samozřejmě druh od druhu liší. Některá zvířata klidně odpočívají a dřímají na slunci. Jiná dlouhodobou nečinnost snášejí stále hůř a hůř. Pokud jste chovancem lidské zoo, budete nevyhnutelně patřit do druhé kategorie. Protože máte z podstaty zkoumavý a vynalézavý mozek, nedokážete odpočívat příliš dlouho. Bude vás to hnát ke stále složitějším a složitějším činnostem. Budete zkoumat, organizovat a tvořit – a nakonec se ponoříte do zajetí své zoologické zahrady ještě mnohem hlouběji. S každou novou spletitostí se o další krok vzdálíte od svého přirozeného kmenového stavu, ve kterém naši předkové existovali po miliony let.

Příběh moderního člověka je příběhem jeho snahy vyrovnat se s následky tohoto komplikovaného pokroku. Celý obraz je rozmazaný a matoucí, částečně i kvůli tomu, že se ho účastníme ve dvojaké roli – jsme zároveň diváky i jeho účastníky. Věc se možná vyjasní, když se na všechno podíváme z hlediska zoologa – právě o to se chci pokusit na následujících stránkách. Ve většině případů jsem schválně vybral příklady, které bude západní čtenář dobře znát. To ale neznamená, že se mé závěry vztahují jen na západní kulturu. Právě naopak. Všechno nasvědčuje tomu, že zásadní principy platí stejnou měrou pro všechny obyvatele měst po celém světě.

Pokud by se zdálo, že se snažím naznačit něco jako „Vraťme se zpět, směřujeme ke katastrofě“, mohu vás ujistit, že tomu tak není. V neúnavném společenském vývoji se nám podařilo úžasně rozvinout naše mocné invenční a průzkumnické pudy. Jedná se o základní součást našeho biologického dědictví. Nepředstavují nic umělého ani nepřirozeného. Představují naši sílu, a zároveň i naši slabost. Snažím se poukázat na stále se zvyšující cenu, kterou musíme platit za to, že těmto pudům podléháme, a na důmyslné způsoby, jakými tuto cenu platíme – bez ohledu na to, jak přemrštěná je. Sázky stoupají výš a výš, hra je stále riskantnější, ztráty stále děsivější, tempo stále zběsilejší. Bez ohledu na všechna nebezpečí jde ale o nejnapínavější hru, jakou kdy svět viděl. Bylo by pošetilé navrhovat, aby někdo zapískal na píšťalku a pokoušel se hru zastavit. Nicméně existují různé způsoby, jak ji hrát, a pokud lépe porozumíme skutečné povaze hráčů, mohli bychom mít ze hry ještě víc, aniž by byla zároveň stále nebezpečnější a nakonec skončila katastrofou pro celý náš živočišný druh.

KMENY A SUPERKMENY

Představte si kus země dvacet krát dvacet mil. Jde o divočinu, kterou obývají různé druhy zvířat, malá i velká. Nyní si do té představy dosaďte kompaktní skupinu šedesáti lidských bytostí tábořících uprostřed tohoto území. Pokuste si představit sami sebe, jak tam sedíte jako jeden z členů tohoto nevelkého kmene a kolem vás se rozprostírá krajina – vaše krajina – dál, než kam lze dohlédnout. Nikdo kromě vašeho kmene tento rozlehlý prostor nevyužívá. Je to vaše výhradní teritorium, kmenové loviště. Muži čas od času vyrazí pro nějakou kořist. Ženy sbírají bobule a plody. Kolem tábořiště si hlasitě hrají děti napodobující lovecké techniky svých otců. Pokud se kmeni daří a rozrůstá se, oddělí se od něj menší skupina a vydá se kolonizovat nové území. Váš druh se krok za krokem rozšiřuje.

Představte si kus země dvacet krát dvacet mil. Jde o civilizované území, osídlené stroji a budovami. A nyní si toto území představte hustě obydlené skupinou šesti milionů lidských bytostí tábořících uprostřed tohoto území. Představte si zde sami sebe, v celé té složitosti obrovského města, které se kolem vás rozprostírá dál, než kam lze dohlédnout.

Nyní ty dvě představy porovnejte. Na každou lidskou bytost ze scény první připadá ve scéně druhé sto tisíc dalších jedinců. Velikost prostoru se nezměnila. Díváme-li se na věc z hlediska evoluce, proběhla tato dramatická změna prakticky okamžitě – přechod od scény jedna ke scéně dvě zabral pouhých pár tisíc let. Zvíře zvané člověk se na tyto zcela nové podmínky skvěle adaptovalo, nemělo ale čas změnit se biologicky, vyvinout se v nový druh, civilizovaný i geneticky. Tento civilizační proces proběhl výhradně na bázi učení a zvykání si. Biologicky jsme stále tím jednoduchým kmenovým zvířetem ze scény jedna. Zvíře takto žilo nejen pár století, ale po milion nesnadných let. Během té doby se stihlo změnit i biologicky. Vyvinulo se v něco opravdu velkolepého. Nároky na přežití byly nedozírné, a to ho tvarovalo.

Za posledních pár tisíc let – městských let, přelidněných let civilizovaného člověka – se toho odehrálo tolik, že jen těžko chápeme, že toto období představuje v lidském příběhu sotva minutu. Tento příběh je nám tak důvěrně známý, že si jen neurčitě představujeme, že jsme do něj vrostli postupně a že jsme biologicky plně vybaveni vypořádat se se všemi novými sociálními riziky. Pokud nás něco přinutí podívat se na věc objektivně, nezbývá nám než uznat, že tomu tak není. Vypadá to tak jen díky naší neuvěřitelné tvárnosti a důmyslné přizpůsobivosti. Ten starý prostý kmenový lovec se ze všech sil snaží nosit všechny ty nové ozdoby hrdě a s lehkostí, jde ale o složité a nešikovné okrasy a on o ně nepřestává zakopávat. Než ale začneme zkoumat způsob, jakým to škobrtání probíhá, musíme se nejprve podívat, jak se mu ten úžasný kabát civilizace vůbec podařilo ušít.

Musíme začít snižováním teploty. Vrátíme se až do chladné náruče doby ledové, řekněme někdy před dvaceti tisíci lety. Našim dávným loveckým předkům se už tou dobou podařilo rozptýlit po větší části Starého světa a zanedlouho se měli přes východní Asii vydat do Ameriky. Skutečnost, že takto rozsáhlé expanze vůbec dosáhli, musela nutně znamenat, že se svým jednoduchým loveckým způsobem života vyrovnali svým masožravým konkurentům, nebo je dokonce předčili. To ale není nic překvapivého, pokud vezmeme v úvahu, že mozky našich předků z doby ledové byly právě tak velké a vysoce vyvinuté, jako jsou naše mozky dnes. Z hlediska konstrukce kostry nás toho odlišuje jen málo. Z hlediska tělesného už vstoupil na scénu moderní člověk. Kdybychom pomocí stroje času mohli přenést novorozené dítě lovce z doby ledové k vám domů, kde byste ho vychovali jako vlastní, dá se předpokládat, že by nikdo žádný rozdíl nepoznal.

Podnebí v Evropě nebylo příznivé, ale naši předkové si s ním uměli poradit. Pomocí těch nejjednodušších technologií dokázali zabíjet obrovská zvířata. Naštěstí nám na své lovecké dovednosti zanechali památku, a to nejen v náhodných pozůstatcích, které dokážeme vyškrábat ze dna jejich jeskyní, ale také v podobě úchvatných nástěnných maleb. Vyobrazení chlupatí mamuti, huňatí nosorožci, bizoni a sobi nás nenechávají na pochybách o tom, jaké klima tehdy panovalo. Když dnes člověk z takové jeskyně vykročí ven do vyhřáté krajiny, je obtížné si představit, že ji kdysi obývali tvorové porostlí hustou kožešinou. Kontrast mezi teplotami tehdy a dnes máme živě před očima.

Když se poslední zalednění blížilo ke konci, začal led rychlostí asi padesáti metrů za rok ustupovat k severu a s ním se na sever stěhovala i zvířata zvyklá žít ve studeném podnebí. Chladnou tundru vystřídal hustý les. Velká doba ledová skončila asi před deseti tisíci lety a ohlásila novou epochu lidského vývoje.

K průlomu došlo v místech, kde se stýkají Afrika, Asie a Evropa. Tam – na východním břehu Středozemního moře – došlo k nenápadné změně způsobu lidské obživy, která však měla proměnit celý průběh lidského pokroku. Sama o sobě je tato změna triviální a prostá, její dopad byl ale nesmírný. Dnes už ji považujeme za samozřejmost – říkáme jí zemědělství.

Původně se všechny lidské kmeny živily jedním ze dvou způsobů: muži lovili zvěř, tedy živočišnou potravu, a ženy sbíraly potravu rostlinnou. Tím, že se o své výdobytky dělili, byla výsledná dieta vyvážená. Prakticky všichni aktivní dospělí členové kmene se podíleli na shromažďování potravy. Jídlo se skladovalo relativně jen velmi málo: stačilo, když vyrazili do krajiny, a získali to, co chtěli, a právě tehdy, kdy chtěli. Nebylo to tak riskantní, jak se může zdát, protože celosvětová populace našeho druhu byla samozřejmě v porovnání s dnešními ohromnými počty mizivá. Přestože byli tito lovci a sběrači mimořádně úspěšní a rozšířili se po velké části zeměkoule, jejich kmenové jednotky zůstávaly i nadále malé a jednoduché. Během stovky tisíc let lidské evoluce se na tento lovecký způsob života lidé stále více adaptovali, a to jak tělesně, tak duševně, i co se týče struktury a chování. Další krok, který učinili – krok k zemědělství a výrobě potravin –, je zavál do nečekaných míst a velmi rychle je uvrhl do dosud neznámých podob společenské dynamiky. Nebyl čas rozvinout nové, geneticky podložené vlastnosti, jejichž pomocí by se jí přizpůsobili. Adaptabilita, pružnost v chování, schopnost se učit a zvykat si na neobvyklé, složitější způsoby, to vše od té chvíle naplno procházelo zátěžovým testem. Urbanizace a záludnosti života ve městě pak představovaly už jen další krok.

Dlouhá tovaryšská léta strávená lovem naštěstí u člověka dostatečně rozvinula vynalézavost a systém vzájemné pomoci. Je pravda, že lidští lovci měli soutěživost a průbojnost vrozenou, stejně jako jejich opičí předci, avšak jejich soutěživost byla účinně zmírněna stále rostoucí potřebou spolupracovat. Vzájemná pomoc představovala jejich jedinou naději na úspěch při soupeření se zavedenými profesionálními zabijáky-masožravci s ostrými drápy a tesáky – například s velkými kočkami. Lidští lovci rozvíjeli vedle inteligence a zkoumavé povahy také schopnost spolupracovat a tato kombinace se ukázala jako efektivní a smrtící. Učili se rychle, měli dobrou paměť a dokázali kombinovat oddělené prvky svého předchozího poznání při řešení nových problémů. Pokud jim tato schopnost dříve sloužila při namáhavých loveckých výpravách, teď pro ně byla ještě důležitější. Stáli na prahu nové a nezměrně složitější formy sociálního života, takového, jak ho známe dnes.

Krajina kolem východního pobřeží Středozemního moře představovala přirozené prostředí pro dvě klíčové rostliny: divokou pšenici a divoký ječmen. V této oblasti se vyskytovaly také divoké kozy, divoké ovce, divocí tuři a divoká prasata. Lidští lovci a sběrači usazení v tomto regionu už dříve domestikovali psa, toho ale využívali hlavně jako společníka při lovu a hlídače, ne jako přímý zdroj potravy. Skutečné zemědělství začalo kultivací dvou rostlin, pšenice a ječmene. Brzy potom následovala domestikace: nejprve ovcí a koz a o něco později dobytka a prasat. Se vší pravděpodobností je nejprve přitáhly pěstované plodiny, kterých se zvířata přišla napást, a nakonec zůstala na chov, aby se pak sama nechala sníst.

Není žádná náhoda, že i další dvě oblasti, které se později staly svědky zrodu starobylých civilizací (jižní Asie a Střední Amerika), byly zároveň místy, kde lovci a sběrači našli divoké rostliny vhodné pro kultivaci: rýži v Asii a kukuřici v Americe.

Tyto kultivace z pozdní doby kamenné byly tak úspěšné, že rostliny a tehdy domestikovaná zvířata zůstaly hlavním zdrojem potravy všech rozsáhlých zemědělských projektů až do dnešních dnů. Další pokrok v hospodaření byl už spíše rázu mechanického než biologického. To, co však původně začalo jako pouhé nadbytky raného zemědělství, mělo na náš druh nakonec opravdu zásadní dopad.

Při zpětném pohledu je vysvětlení snadné. Před příchodem zemědělství se každý, kdo chtěl jíst, musel podílet na získávání potravy. Zapojený byl prakticky celý kmen. Když ale pokrokově uvažující mozky, které do té doby pořádaly a plánovaly lovecké manévry, obrátily svou pozornost k problémům při organizování kultivace plodin, zavlažování a chovu odchycených zvířat, dosáhly dvou věcí: jejich úspěch byl takový, že poprvé v historii lidé vytvořili nejen nepřetržitý přísun, ale také pravidelný a spolehlivý přebytek potravy. Tvorba tohoto přebytku byla klíčem, který otevřel bránu k civilizaci. Lidský kmen konečně dokázal podporovat více svých členů, než kolik jich bylo potřeba k získávání potravy. Kmen se tak mohl nejen zvětšovat, ale také mohl uvolnit některé své příslušníky pro jiné úkoly: nejen pro drobné úkony, které se přizpůsobily prioritním požadavkům na získávání potravy, ale pro činnosti na plný úvazek, které mohly vzkvétat samy o sobě. Zrodil se věk specializace.

A z těchto malých začátků vyrostla první města.

Říkal jsem, že vysvětlení je snadné, ale měl jsem tím na mysli, že to je snadné pro nás: když se dnes ohlédneme zpět, není obtížné pojmenovat onen rozhodující faktor, který vedl k dalšímu velkému kroku lidského příběhu. Samozřejmě to vůbec neznamená, že šlo ve své době o krok jednoduchý. Je pravda, že lidský lovec a sběrač byl úžasné zvíře plné nevyužitého potenciálu a schopností. Skutečnost, že jsme dnes tady, je toho dostatečným důkazem. Člověk se však vyvíjel jako kmenový lovec, ne jako trpělivý, usazený rolník. Také je pravda, že měl předvídavý mozek schopný plánovat lov a chápat ve svém prostředí proměny ročních období. Avšak k tomu, aby se z něj stal úspěšný rolník, musel svou předvídavost využívat ještě mnohem víc, než činil kdy předtím. Taktiku lovu musel změnit na strategii zemědělství. A když se mu to podařilo, musel svůj mozek zapojit ještě intenzivněji, aby se vypořádal s následnou společenskou složitostí, která se stala součástí jeho nově nabitého blahobytu – a to tehdy, když se z vesnic stala města.

Jestliže mluvíme o „městské revoluci“, je důležité, abychom si uvědomili jednu věc. Toto pojmenování vytváří dojem, že města vyrostla na všech místech světa znenadání a naráz, a hrnula se rovnou k novému společenskému uspořádání. Tak tomu ale nebylo. Staré způsoby se nevzdávaly snadno a odumíraly jen pomalu. V mnoha částech světa s námi vlastně zůstávají dodnes. Mnoho současných kultur funguje v podstatě stále na úrovni neolitického zemědělství a v některých regionech – například v poušti Kalahari, severní Austrálii a arktických oblastech – se můžeme stále ještě setkat s komunitami lovců a sběračů paleolitického ražení.

První města se rozvíjela a rostla – ne však jako nějaká náhlá vyrážka na kůži prehistorické společnosti, ale jako pár drobných izolovaných znamének. Objevila se na několika místech v jihozápadní Asii jako vzácná výjimka z jinak všeobecného pravidla. Podle současných měřítek byla skutečně malá a městský model se šířil jen velmi pomalu. Všechna města vycházela z organizace silně vázané na dané místo a byla pevně propojena a svázána s okolní zemědělskou půdou.

Mezi jednotlivými městskými centry zpočátku neprobíhal téměř žádný obchod ani komunikace. To se mělo stát dalším velkým krokem vpřed, což ještě nějakou dobu trvalo. Psychologickou bariérou k jeho uskutečnění byla zjevně ztráta místní identity. Nešlo ani tak o to, že by kmen „ztratil hlavu“, spíš že lidská hlava odmítla ztratit svůj kmen. Druh se vyvíjel jako kmenové zvíře a základní charakteristikou kmene je to, že funguje na místním a osobním základě. Překročit tento zásadní sociální vzorec, typický pro původní lidské podmínky, znamenalo jít proti vlastní přirozenosti. Přirozené naopak bylo, že efektivně sklízené a přepravované obilí k tomuto kroku přímo vybízelo. S  rozvojem zemědělství a s tím, jak městské elity osvobozené od namáhavé práce začaly výkon svých mozků směřovat na jiné, aktuálnější problémy, bylo nevyhnutelné, že mezi sousedními malými i velkými městy vznikla hierarchicky organizovaná síť.

Nejstarší známé město vzniklo na místě pozdějšího Jericha před více než osmi tisíci lety, avšak první zcela městská civilizace se rozvinula více na východě, na druhé straně Syrské pouště – v Sumeru. Tam se před pěti až šesti tisíci lety zrodila první říše a díky vynálezu písma se z prehistorie stala historie. Rozvíjela se meziměstská spolupráce, z vůdců se stali správci, zavedly se specializované profese, pokročilo zpracování kovu i doprava, byla domestikována tažná zvířata (odlišná od zvířat chovaných kvůli potravě) a stavěly se monumentální stavby.

Podle našich měřítek byla sumerská města malá, jejich populace se pohybovala v rozmezí od 7 000 po nanejvýš 20 000 obyvatel. Přesto však náš prostý příslušník kmene urazil dlouhou cestu. Stal se z něj občan, člen superkmene. Rozdíl spočíval především v tom, že v superkmeni už neznal všechny členy své komunity osobně. Právě tato změna, tento posun od osobní k neosobní společnosti měl v následujících tisíciletích přinést lidskému zvířeti ta největší muka. Jako druh nejsme biologicky vybavení na to, abychom si poradili s davem cizinců, kteří předstírají, že jsou členy našeho kmene. Bylo to něco, co jsme se museli naučit, a nebylo to snadné. Jak uvidíme později, ještě stále proti tomu různými skrytými způsoby bojujeme – a některé z nich ani nejsou tak skryté.

Lidský společenský život se uměle nafoukl do superkmenových rozměrů, a tak muselo nevyhnutelně dojít k zavádění stále komplikovanějších forem kontroly, které měly bující společenství udržet pohromadě. Mimořádné materiální výhody života v superkmeni museli lidé splácet disciplínou. Ve starých civilizacích, které se začaly rozvíjet kolem Středozemního moře, v Egyptě, Řecku, Římě a jinde, sice vzkvétaly technologie a umění, zároveň ale také bytněly a komplikovaly se administrativa a právo.

Jednalo se o pomalý proces. Velkolepé pozůstatky těchto civilizací, vůči nimž dnes chováme takový obdiv, nám vnucují představu velkého počtu obyvatel – tak tomu však nebylo. Co se týče velikosti populace superkmene, růst probíhal postupně. Ještě v roce 600 př. n. l. nemělo největší tehdejší město – Babylón – víc než 80 000 obyvatel. Antické Atény měly jen 20 000 občanů a pouhá čtvrtina z nich patřila ke skutečné městské elitě. Celková populace městského státu včetně cizích kupců a otroků spolu s obyvateli města a venkova se odhaduje maximálně na 70 000 až 100 000. Pokud tyto počty srovnáme, je to o něco méně, než kolik obyvatel mají současná univerzitní města jako Oxford nebo Cambridge. Velké moderní metropole jsou pochopitelně nesrovnatelné: více než sto jich má dnes přes milion obyvatel a ta největší překračují hranici deseti milionů. Jen v samotných moderních Aténách žije přes 1 850 000 lidí.

Pokud se měly starobylé městské státy i nadále rozrůstat do krásy, nemohly se už spoléhat jen na místní produkci. Svá skladiště musely doplňovat jedním ze dvou způsobů: obchodem nebo dobýváním. Řím dokázal obojí, avšak důraz kladl na dobývání a provozoval ho s tak ohromující administrativní a vojenskou efektivitou, že se mu podařilo vytvořit největší město, jaké kdy svět do té doby spatřil: počet obyvatel se blížil půl milionu. Nastavil tak vzor, jehož ozvěna se nese všemi následujícími staletími. Dozvuky se ozývají dodnes, a to nejen v náročném a namáhavém hlavolamu pro organizátory, manipulátory a tvůrčí talenty, ale také ve stále pasivnější a požitkářské městské elitě. Ta zbytněla do takové míry, že velmi snadno ztratí iluze, což může mít katastrofální následky, a proto je nutné ji za každou cenu nějakým způsobem zabavit. V sofistikovaném občanovi císařského Říma už můžeme spatřit prototyp příslušníka superkmene současného typu.

V postupně se rozvíjejícím příběhu měst jsme s antickým Římem přešli do fáze, kdy lidské společenství nabobtnalo a zhoustlo natolik, že jsme ze zoologického hlediska už dospěli k moderní společenské formě. Je pravda, že v průběhu následujících staletí se zápletka ještě více zkomplikovala, ale v zásadě už se jednalo o stejnou zápletku. Davy zhoustly, elity se staly ještě elitnějšími, technologie ještě techničtějšími. Frustrace a stres městského života narostly, střety v rámci superkmene byly krvavější. Bylo zde příliš mnoho lidí, a to znamenalo, že na lidech nezáleží, že jsou nahraditelní. Jak se vztahy mezi lidmi ztracenými v davu stále více odcizovaly, lidská nelidskost narůstala do hrozivých rozměrů. Jak už jsem však říkal, neosobní vztah není pro člověka biologicky přirozený, takže nejde o nic překvapivého. Překvapivé je, že to nabobtnalé superkmeny všechno přežily, a navíc že to přežily tak dobře. Tuto skutečnost bychom neměli přijímat samozřejmě, jenom proto, že žijeme ve dvacátém století. Měli bychom nad ní žasnout. Jedná se o úchvatný důkaz naší neuvěřitelné vynalézavosti, houževnatosti a tvárnosti jako druhu. Jak jsme to proboha zvládli? Všechno, co jsme měli po ruce, byla jen sada biologických vlastností vyvinutých během našich dlouhých tovaryšských loveckých let. Odpověď musí spočívat v povaze těchto vlastností a ve způsobu, jakým jsme je dokázali využít a jak jsme se s nimi naučili zacházet, aniž bychom je narušili tolik, jak se (na první pohled) zdá. Proto se na ně musíme podívat podrobněji.

Vezmeme-li v úvahu naše opičí předky, může nám nějaké náznaky a podněty nabídnout společenská organizace přeživších druhů opic. Existence silných, dominantních jedinců vládnoucích nad zbytkem tlupy je mezi vyššími primáty široce rozšířeným fenoménem. Slabší členové skupiny akceptují své podřízené role. Neutečou do podrostu a neosamostatní se. V množství je síla a bezpečí. Když počet opic ve skupině přeroste určitou míru, potom se samozřejmě vytvoří odštěpená tlupa, která odejde; samostatné, izolované opice nepředstavují obvyklý jev. Skupina se vždy přesunuje společně a drží pohromadě. Toto spojenectví není jen důsledkem vynucené tyranie ze strany vůdců, dominantních samců. I když se mohou chovat jako despotové, hrají ještě jinou roli – roli strážců a ochránců. Pokud tlupu něco ohrožuje zvenčí, například útok hladového predátora, právě oni jsou pak při obraně nejaktivnější. Tváří v tvář vnějšímu problému se mu hlavní samci musí postavit společně a zapomenout na své interní rozmíšky. Při jiných příležitostech je ale aktivní spolupráce v rámci tlupy minimální.

Když se vrátíme k lidským zvířatům, vidíme, že tento základní princip – sociální spolupráce navenek, sociální soupeření uvnitř – platí i pro nás, ačkoliv naši dávní lidští předkové byli nuceni tuto rovnováhu trochu posunout. Jejich gargantuovský zápas, který vedl k přeměně sběračů plodů na lovce, vyžadoval mnohem intenzivnější a aktivnější interní spolupráci. Vnější svět – kromě toho, že příležitostně poskytoval důvody k panice – představoval nyní pro rodícího se lovce téměř nepřetržitou řadu výzev. Výsledkem byl zásadní posun ke vzájemné výpomoci, sdílení a kombinování zdrojů. To neznamená, že se skupina dávných lidí začala chovat jako jeden muž, jako hejno ryb – na to byl život příliš složitý. Soutěživost a vůdcovství přetrvaly, pomáhaly udržovat hybný moment a omezovaly nerozhodnost; despotická autorita však byla podstatně omezena. Lidští lovci dosáhli křehké rovnováhy, a jak jsme již viděli, ukázala se jako mimořádně úspěšná – umožnila jim totiž, aby se rozšířili po celém zemském povrchu, přestože jim při tom pomáhalo jen minimum technologií.

Co se stalo s touto křehkou rovnováhou, když se z drobných kmenů staly superkmeny? Jakmile se vytratila osobní kmenová struktura, kyvadlo mezi soutěživostí a spoluprací se začalo nebezpečně vychylovat. Jeho výkyvy od té doby způsobily nemálo škod. Vzhledem k tomu, že z podřízených členů superkmenů se stal neosobní dav, ty nejdramatičtější výkyvy směřovaly k dominantní, soutěživé straně. Přerostlé městské tlupy rychle a opakovaně padaly za oběť přemrštěným formám tyranie, despocie a diktátorství. Superkmeny daly povstat supervůdcům, vedle jejichž moci působí staří opičí tyrani naprosto neškodně. Daly také vzniknout superpoddaným v podobě otroků, kteří trpěli podřízeností mnohem extrémnějšího druhu, než jakou kdy poznala i ta nejposlednější opice.

K ovládnutí superkmene tímto způsobem však nestačí pouze osamocený despota. Pokud chce biologické kyvadlo udržet v krajním bodě, musí mít zároveň masivní podporu – samozřejmě vedle všech nových smrtících technologií, jako jsou zbraně, žaláře a mučení, jimiž násilím udržuje stav všeobecného podmanění. A to je možné proto, že neosobním charakterem superkmene se nakazili spolu s vůdci také jejich stoupenci. Vytvořením podskupin či pseudokmenů, přítomných v rámci hlavního superkmene, tak do jisté míry utišili své svědomí, které je vybízelo ke spolupráci. Každý jednotlivec si vytvořil osobní vztahy starého, biologického typu v malé kmenové skupině svých sociálních a profesních společníků. V této skupině mohl uspokojovat své nutkání ke vzájemné pomoci a sdílení. Na jiné podskupiny, například na třídu otroků, potom mohl pohodlněji nahlížet jako na cizince mimo jeho ochranu. Zrodil se společenský „dvojitý standard“. Záludná síla těchto nových podskupin spočívala v tom, že do neosobní roviny umožňovala přenést dokonce i osobní vztahy. I když pán mohl svého podřízeného – otroka, sluhu nebo nevolníka – osobně znát, skutečnost, že byl úhledně zařazen do jiné sociální kategorie, znamenala, že s ním bylo možné zacházet právě tak špatně jako s neosobním davem.

Tvrzení o tom, že moc korumpuje, platí jen částečně. Extrémní útlak může korumpovat stejně účinně. Když se biosociální kyvadlo zhoupne od aktivní spolupráce k tyranii, zkorumpuje to celou společnost. Ta možná dosáhne obrovského materiálního pokroku, možná přesune 4 883 000 tun kamene a postaví pyramidy – avšak kvůli deformované sociální struktuře jsou její dny sečteny. Dominovat můžete jen do určité míry, do určité doby a do určitého počtu, ale i ve skleníkové atmosféře superkmene existuje určitá hranice. Pokud se po dosažení této meze biosociální kyvadlo opatrně vrátí zpět do vyváženého těžiště, může to společnost považovat za štěstí. Pokud se komíhá zběsile tam a zpět, což je mnohem pravděpodobnější, poteče takové množství krve, o jakém se našim primitivním loveckým prapředkům ani nesnilo.

Můžeme považovat za zázrak civilizovaného přežití, že se lidská tendence ke spolupráci prosazuje s takovou silou a opakovaně. Tolik věcí se staví proti ní, a přesto se nepřestává vracet. Rádi o tomto procesu uvažujeme jako o boji zvířecích slabostí proti silám intelektuálního altruismu, jako by etika a morálka byly nějaké moderní vynálezy. Pokud by to byla skutečně pravda, lze pochybovat o tom, že bychom tu dnes žili a mohli něco takového tvrdit. Kdybychom se neřídili naším raným biologickým pudem, který nás nutí spolupracovat s ostatními lidmi, nikdy bychom jako druh nepřežili. Kdyby naši předkové-lovci byli bezohlední, nenasytní tyrani, zatížení „prvotním hříchem“, příběh lidského úspěchu už by dávno skončil. Jediným důvodem, proč se nám doktrína o prvotním hříchu tak hluboce vštípila do mysli, je to, že umělé podmínky superkmene nepřestávají tlačit na náš přirozený biologický altruismus, a ten vyžaduje veškerou pomoc, kterou mu můžeme poskytnout.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

ÚVOD

KMENY A SUPERKMENY