VÁCLAV KLAUS

ZÁPISKY Z NOVÝCH CEST

(ukážka)

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

prof. Ing. Václav Klaus, CSc.

Zápisky z nových cest – e-kniha

Copyright © Fragment, 2013

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

OBSAH

PŘEDMLUVA VÁCLAVA KLAUSE

PODZIMNÍ CESTA DO USA

KUVAJT PO 14 LETECH

KRÁTKÁ NÁVŠTĚVA LIBYE

Z ARGENTINY DO CHILE

NEZNÁMÝ ÁZERBÁJDŽÁN

AUSTRÁLIE – MÁ TŘETÍ NÁVŠTĚVA U PROTINOŽCŮ

VALNÉ SHROMÁŽDĚNÍ OSN

SENEGALSKÉ ZÁPISKY

PÁR DNÍ V RIJÁDU

PO ŠESTI LETECH OPĚT V TURECKU

POPRVÉ V MAROKU

CHICAGO – MÉ NEJOBLÍBENĚJŠÍ MĚSTO USA

KRÁTKÁ CESTA DO KALIFORNIE

ZÁPISKY Z DALEKÉ MALAJSIE A INDONÉSIE

PŘEDMLUVA VÁCLAVA KLAUSE

Když jsem jel bezprostředně po křtu své první knihy Zápisků z cest na letiště do Kbel na svou další cestu do ciziny, bylo to na zasedání Valného shromáždění OSN v New Yorku, tušil jsem, že budu pokračovat v psaní dalších zápisků, avšak nenapadlo mne, že by mohly vydat na další knihu.

Důvody – pro mne poněkud nečekaného – vzniku této druhé knihy jsou dva: prvním je slušný zájem čtenářů o první knihu mých specifických „cestopisů“, které bylo prodáno téměř 11 000 kusů a která se tím po Modré, nikoli zelené planetě stala mou druhou nejprodávanější knihou. V nakladatelství Fragment jsem dostal cenu za nejúspěšnější novinku roku 2010. Velmi jsem si toho vážil.

Dalším důvodem je také poněkud nečekaná skutečnost, že se za dva roky od 17. září 2010 nahromadilo velké množství textů tohoto typu, dokonce více než kolik jich je v celé první knížce. Napomohly k tomu delší cesty do Austrálie, Argentiny a Chile, Malajsie a Indonésie, ale i do řady dalších zemí prakticky všech světadílů.

Snad jsem si už také v průběhu času našel i styl, formu a žánr. Těší mne, že v tom nemálo čtenářů nachází něco, co rádi čtou, co je informuje (nenásilnou a stručnou formou) a snad i obohacuje. Těší mne, že spousta lidí čte zápisky aktuálně, hned co vznikly, ať už na mé webové stránce, na internetovém serveru novinky.cz nebo v deníku Právo. Považuji za milé, když mi řada kolegů – členů delegace, kteří se mnou cestují – říká, že jim rodinní příslušníci posílají do ciziny vzkaz, že už nemusí volat, protože si v mých zápiscích přečetli, co děláme a kde jsme.

Před dvěma týdny mi v Indonésii, při nástupu do letadla na zpáteční cestu, říkala posádka (kterou jsem tam tři dny neviděl), že si o mém pobytu a programu přečetli v zápiscích. Při mezipřistání v indickém Dillí mi říkali zaměstnanci našeho tamního velvyslanectví, že mou cestu pozorně sledovali v zápiscích. Po návratu jsem se ráno nechal ostříhat a moje dlouholetá holička Dáša mi říkala, že celou cestu sledovala v zápiscích. Odpoledne jsem si šel zahrát tenis (abych zahnal jet-lag šesti hodin) a totéž mi říkal můj pan trenér. Řada mých přátel a kolegů si navykla, že se mne už neodvažuje zeptat, jak jsem se měl, protože se jich po takové otázce nedůtklivě zeptám, zda četli mé zápisky, a když řeknou, že ano, dodám, že už nic dalšího nevím. Kdybych něco dalšího věděl, tak bych to tam napsal.

Tyto zápisky považuji i za nenásilnou formu, jak něco sdělovat i lidem, kteří by si jinak žádný můj vážný text nepřečetli. Snažím se tam vždycky něco „propašovat“. Nevím, jestli se mi to daří, ale určitě mi nejde o vyprávění různých kuriozit, neboť se důsledně snažím psát očima vztahu té či oné věci k nám, k naší zemi, k životu u nás. Není to z mé strany neutrální – zdařilý či méně zdařilý – popis bedekrového typu. Je to, explicitní či implicitní, upozorňování na různé věci, které třeba máme (a neuvědomujeme si je a nejsme na ně dostatečně hrdí) nebo nemáme (a také si jejich absenci – bohužel, ke své škodě – neuvědomujeme).

Snažím se nás vřazovat do těchto širších kontextů, snažím se nás i do jisté míry nepřímo hodnotit (a kritizovat), snažím se odstraňovat naši sebestřednost a náš pocit, že jsme pupkem světa. Snažím se ale také poukazovat na to, za co se nemusíme stydět. My a náš kontinent.

Teď už mi ve zbytku mého volebního období zbývá jenom pár prezidentských cest, které na další podobnou knížku v žádném případě nevydají. Snad budu do světa jezdit i potom, už teď se usmívám na přicházející pozvánky na různé akce, které se budou konat až v mém post prezidentském období. Uvidíme.

V každém případě chci poděkovat všem, kteří mi při vytváření těchto zápisků pomáhali – v nejnesmyslnější denní i noční době, v hotelu, v autě či letadle –, kteří je přepisovali a opravovali, kteří se starali o pro knížku tolik potřebné fotografie a o spoustu dalších věcí. Moc děkuji Romaně Homonické (která mne k dokončení této knihy a k napsání předmluvy tolik uháněla) a celému Nakladatelství Fragment.

PODZIMNÍ CESTA DO USA

V USA jsem byl naposledy letos v březnu 2010 na konferenci v Palm Beach na Floridě. V tu dobu byla na Floridě, tedy na jihu, nečekaně velká zima – do té míry, že sako nestačilo a kabáty jsme neměli. Koncem září je v daleko severnějším Washingtonu, D. C. skutečné horko, teď večer ukazuje teploměr 27 °C. V průměru se tedy hypotéza globálního oteplování nepotvrzuje.

Přijíždím sem v politicky daleko neklidnější době, než jak to vypadalo na jaře. Za několik týdnů, počátkem listopadu, budou volby do Sněmovny reprezentantů amerického Kongresu a podobně jako u nás volby jedné třetiny členů Senátu. Vyměněno bude i 37, tedy vlastně dvě třetiny guvernérů jednotlivých států Unie. Vypadá to, že republikáni posílí a že Obamovi demokraté ztratí většinu, což jistě americkou politiku změní. Proto ten neklid.

Amerika je nervózní i ze svého ekonomického vývoje. Došlo – už dvě čtvrtletí po sobě – k výraznému zpomalení růstu HDP, ač všichni čekali rychlý růst, prudce roste deficit zahraničního obchodu a prodej domů vykázal vůbec největší pokles od počátku měření tohoto ukazatele v roce 1963. V prvních okamžicích současné krize jsem v roce 2008 hovořil se šéfem americké centrální banky Benem Bernankem, loni s prezidentem Světové banky Robertem Zoellickem a zítra se setkám se „speciálním poradcem“ prezidenta Obamy a zástupcem ředitele Národní ekonomické rady Davidem Liptonem, se kterým se známe už 21 let. Jsem zvědav, co mi bude o americké ekonomice říkat.

Washington, D. C. je stále stejný, spořádaný a trochu nudný. Ani honosný hotel Mayflower – ale v pozitivním slova smyslu – nepřekvapí. Nepřekvapí ani strašlivě „vyledněný“ pokoj, což vede k tomu, že okamžitě hledám, jak vypnout klimatizaci. (Také tím zodpovědně snižuji spotřebu elektrické energie a americké emise CO_2.)

Po krátké regeneraci po dlouhé cestě s mezipřistáním v New Yorku, kde jsme nechali pana ministra Schwarzenberga, jdeme na – pro mne nejmilejší – místo Washingtonu, kde se cítím dobře. Tímto místem je půvabný Dupont Circle. Nejdříve si dáme nezbytnou kávu ve starém známém Starbucksu, pak zajdeme do vedlejšího, skoro bych řekl kultovního knihkupectví Kramerbooks a nakonec jdeme na večeři do spíše evropské než americké restaurace Al Tiramisu.

V oblíbeném knihkupectví Kramerbooks ve Washingtonu.

Člověk si sice nerad, ale okamžitě zvyká na konvoj vozidel americké ochranky, který si pomocí blikání a troubení nemilosrdně razí cestu podvečerním a večerním Washingtonem. Tady je to normální a všichni si na to už zvykli. Takových konvojů tu jezdí denně mnoho. U nás by se asi Pražané zbláznili.

Chybí mi tu velvyslanec Petr Kolář, který zde svou misi už před několika měsíci skončil a jehož nástupce Fischerova vláda neměla odvahu vybrat. Zatím se k tomuto kroku nerozhoupala ani vláda Nečasova, protože se i v tomto ohledu „vyvažují“ zájmy všech tří stran koalice. Američané si asi myslí, že je absence našeho velvyslance odvetou za to, že oni sami k nám už rok a tři čtvrtě žádného velvyslance neposlali. Říkám jim, že to odveta není.

21. září 2010

Druhý den mé cesty začíná neformální snídaní s vedením organizace American Friends of the Czech Republic v čele s jejím prezidentem Tomem Dinem. Tito naši opravdoví přátelé se všemožně snaží podporovat česko-americké vztahy. Před několika lety ze svých prostředků na jednom z klíčových míst Washingtonu postavili sochu T. G. Masaryka. Jejich dnešním plánem je naopak postavit v Praze znovu sochu prezidenta T. W. Wilsona. Za svůj příspěvek ke vzniku Československa by si sochu u nás určitě zasloužil.

Ve Washingtonu je opět krásný den, přes 90 °Fahrenheita (když odlétáme, 33 °C) při vlhkosti 90 %. Přesto spousta lidí zarputile jogguje, kult být fit tu stále přetrvává. Nikomu – ani běžcům, ani neběžcům – nevadí, že se běhá i po nejfrekventovanějších ulicích. Moc zdravé to asi není.

Jedeme do budovy amerického Kongresu, kde se setkáváme s kongresmanem Joe Bartonem a dalšími členy „skupiny přátel České republiky“ ve Sněmovně reprezentantů. Diskutujeme o možném zviditelňování České republiky v Americe. Leckdo má pocit, že se s tím něco musí udělat. Já ne. Naše vztahy byly v první polovině 90. let díky sametové revoluci a úspěšné transformaci mimořádně nadstandardní a teď jsme se vrátili k normálu. A to je dobře. Kongresman Barton je už mnoho let významným představitelem kongresového výboru zabývajícího se energetikou. Proto mluvíme i o globálním oteplování, o emisích CO_2, o metodách stimulace snižování emisí. Jeho názory jsou mi velmi blízké, prý má podtrhanou mou knihu – Modrá, nikoli zelená planeta.

S kongresmanem Joem Bartonem, který vede skupinu přátel ČR ve Sněmovně reprezentantů.

Potom následuje hodinové setkání s Davidem Liptonem, bývalým náměstkem ministra financí (v Clintonově administrativě), dnes zástupcem ředitele Národní ekonomické rady (v administrativě Obamově). Setkal jsem se s ním prvně ve velmi kuriózní situaci v září 1989 ve Varšavě. Byl jsem tam týden na akademické „výměně“ zrovna ve chvíli, kdy byla vytvořena první polská nekomunistická vláda. Ambiciózní „poradci“ z celého světa se tam slétali s nadějí na mimořádné uplatnění a s D. Liptonem, který byl jedním z nich, jsme se potkali zcela náhodou na obědě v hotelu, kde byl s tehdy (snad i dnes) daleko slavnějším Jeffreym Sachsem. Léta oba potom Polsku radili. Vypadá velmi kompetentně, je blízko prezidenta, je racionální a má přehled. Ameriku nevidí z ekonomického hlediska příliš růžově, Evropa není pro USA ekonomicky klíčová (spíše v bankovnictví a financích), hlavním partnerem je Čína, odkud se právě vrátil. Není si jist, jak ekonomicky obstojí Amerika v konkurenci se stále rychle rostoucí Čínou, kde budou její „tahouni“ růstu, která odvětví? Přiznává, že to neví. Říká velmi přesně, že si Amerika pořád namlouvá, že má proti Číně absolutní výhodu ve většině ekonomických aktivit, ale my už od dob Davida Ricarda (čili 200 let) víme, že rozhodující jsou relativní (komparativní) výhody, a ty Amerika ztrácí.

Vrcholem mého středečního programu je dobře navštívená přednáška na slavné Johns Hopkins University (přenášená internetem do řady dalších amerických univerzit) a mající název „Evropa, systémové důsledky nedávné krize a potřeba znovu zformulovat důvody pro přetrvání kapitalismu“. Kromě studentů a profesorů tam byla i řada známých osobností amerického veřejného života. Po přednášce se rozproudila živá diskuse, zejména na téma Evropy, kterou Amerika pořád málo chápe.

Po obědě na univerzitě (velmi pracovním, ani nevím, co jsem jedl) jedeme na besedu s vedením a vybranými experty velmi známé, vysoce konzervativní instituce zvané The Heritage Foundation, která je dlouhodobě jedním z mých hlavních „zázemí“ v USA. Tito lidé dnešní Obamovu administrativu rádi nemají, těší se na listopadové volby a věří, že nedávno spontánně vzniklé hnutí Tea Party může znamenat jistou revitalizaci pravicové Ameriky. I já bych si to přál, ale nevím, není-li to více přání než empiricky podložená předpověď.

Po tomto setkání už jen rychlá cesta na letiště. Žádný čas na sight-seeing (prohlídku) nebyl, ale návštěva řady významných institucí (zejména Kongresu) a křížem krážem jezdění Washingtonem znamená, že člověk, aspoň „z rychlíku“, skoro všechna klíčová, turisticky známá místa viděl. Některá několikrát.

Let do New Yorku trvá necelou hodinu. Cesta z letiště do centra města trvá stejnou dobu. Kulisa Manhattanu je úžasná, ale o tomto městě až zítra.

22. září 2010

PRVNÍ DEN VALNÉHO SHROMÁŽDĚNÍ OSN

New York je – ve vší své neopakovatelné rozmanitosti – stále svůj. Letošní novinkou jsou obrovské hromady odpadků, pečlivě tříděných do bílých a černých plastových pytlů, na ulicích města. Vzpomněl jsem si na italskou Neapol v roce 1966, kdy tam tři týdny stávkovali popeláři. Stávka tu ale není, pouze se prý jenom dvakrát týdně svážejí odpadky a my přijeli v nešťastnou chvíli.

Při každé návštěvě Valného shromáždění OSN bydlíme ve stejném, nijak pěkném, určitě ne milém, ale o to předraženějším hotelu Millenium UN Plaza Hotel, který má tu jedinou výhodu, že se z něj – v jinak obtížném ucpání ulic – dá do budovy OSN dojít pěšky. Jako loni bydlím ve 39. patře hotelu (ve stejném pokoji) a mám z okna úžasný výhled na newyorskou skyline. Vidět ji – to je vždycky zážitkem a neomrzí se to.

Jednu změnu jsem si ale při ranní snídani v hotelu proti loňsku uvědomil. Hledám stůl, ke kterému bych si chtěl přisednout, a uvědomil jsem si, že jsem loni seděl s prezidentem Kaczyńským a jeho ženou. Moc mi tu oba chybí. Nemáme tolik skutečných přátel.

U sídla OSN v New Yorku.

Jednání s prezidentkou Kostariky na půdě OSN.

V rekonstrukcí procházející a totálně chaotické – i bez rekonstrukce – budově OSN začíná třídenní, tzv. všeobecná rozprava 65. valného shromáždění OSN. První mluví generální tajemník OSN Korejec Pan Ki-mun. Hned v úvodu měl promluvit americký prezident Obama, ale opozdil se. Místo něj mluvila švýcarská prezidentka. V dalších dnech postupně vystoupí všech 192 prezidentů (či premiérů) – v hantýrce OSN „HoD“, neboli heads of delegations – členských zemí.

Na počátku je sál plný, pak posluchačů postupně ubývá. Nakonec tam vydrží sedět jen úředníci velvyslanectví a ministerstev zahraničí. Téměř nikdo nikoho neposlouchá, jsou to vesměs nikým nekomentované monology. Dvakrát za sebou jsem mluvil první den všeobecné rozpravy, tentokráte jsme byli vylosováni až na den třetí. Trochu jsem se mračil, ale po nás v sobotu bude ještě mluvit např. Itálie, Španělsko a Francie. Losuje se i zasedací pořádek, letos sedíme hodně vzadu, aspoň máme přehled. Náš pan velvyslanec při OSN, Martin Palouš, říká, že jsme se už dostali do postevropského světa, což se mi zdá být velmi závažnou poznámkou, ze které by Evropa měla něco vyvodit, ale to něco nejsou Lisabonské či jiné podobné smlouvy.

Celý den se tam sedět nedá a také tam nikdo nesedí. Již dlouho jsou proto pro většinu z nás připravována bilaterální jednání, která jsou často dobrou a úspornou náhražkou zahraničních cest. Absolvuji jednání s prezidentem Chile Piñerou, s prezidentkou Kostariky Chinchillovou a s prezidentem Chorvatska Josipovićem.

V poledne je standardní oběd pořádaný generálním tajemníkem OSN, což je příležitost promluvit i s dalšími světovými politiky. Nikdo nechápe zasedací pořádek. Sedím u stolu s prezidentkou Bangladéše, premiérem Thajska a šéfem sekretariátu generálního tajemníka OSN. Zvláštní seskupení. Všichni vzpomínají na mé vystoupení k tématu globálního oteplování před dvěma lety.

V pozdním odpoledni natáčím živý rozhovor pro televizní stanici CNBC s půvabnou (a chytrou) moderátorkou Marií Bartiromo, která se ptá na Evropu, euro, nezbytné změny v celé Evropě i v České republice. Jako dárek mi dává krásné dopisní papíry – v době, kdy se už dopisy skoro nepíšou.

Večer se koná recepce na pozvání amerického prezidenta Obamy, což je jediná ze stovek recepcí, které se v tyto dny konají. Loni byla uspořádána v Metropolitním muzeu, letos je v American Museum of Natural History. Loni jsme konverzovali mezi veledíly světového malířství a sochařství, letos mezi kostrami a vykopávkami, něco mezi naším Národním muzeem a Náprstkovým muzeem. Kostru velryby tu nemají, jejich velryba je vycpaná.

Opět je sight-seeing jen a jedině důsledkem nutnosti navštívit tři různá místa – OSN improvizované televizní studio v hotelu Sheraton, Obamovu recepci a samozřejmě svůj vlastní hotel.

23. září 2010

CORNELLSKÁ UNIVERZITA

V pátek máme malý výlet hodinu letu směrem na sever státu New York. Po třech dnech sluníčka je mlha a mírně prší. Ve 39. poschodí hotelu už jste blízko mraků a vyšší mrakodrapy se v mracích úplně ztrácejí. Zažil jsem to zde při svém vůbec prvním dni v životě v New Yorku již v lednu 1969. Bylo to jako zjevení, mrakodrapy – jako hory – v mracích.

Projev na Cornellské univerzitě.

KUVAJT PO 14 LETECH

Do Kuvajtu na státní návštěvu jedu již podruhé. V roce 1996 jsem tam byl na podobné návštěvě v roli předsedy vlády, v obou případech je to i s delegací českých podnikatelů. Tehdy to bylo pouhých 5 let po devastující irácko-kuvajtské válce, při které byla zničena naprostá většina kuvajtského průmyslu, infrastruktury a budov. Bylo to tehdy vidět na každém kroku. Jsme moc zvědaví, jak to bude vypadat dnes, 20 let po válce. První zpráva je, že letiště je úplně nové.

Uvítání českého prezidenta kuvajtským emírem.

Kuvajt je malá pouštní země s ropou, pískem a mořem. To je zásadní dojem. Její velikost je asi jednou pětinou České republiky, počet obyvatel je zhruba třetinou naší země. Zajímavé je, že jen třetina lidí žijících v Kuvajtu jsou Kuvajťané, zbytek cizinci. Ti obsluhují kuvajtský ropný průmysl a ropou zbohatlé Kuvajťany. Vzácností je zde voda, vyrábí se odsolováním z vody mořské, dováží se, vlastní vody je málo. Každý strom a keřík však vnější dodávku vody potřebuje.

Od roku 1756 zde vládne dynastie Ál Sabáh. Stabilní jsou proto i nám známí politici. Emír, který mne zde v roce 1996 přijímal, sice v roce 2006 zemřel, ale dnes je emírem jeho nevlastní bratr, který byl od roku 1963 do roku 2003 ministrem zahraničí. Je mu 81 let. Vítal mne tehdy na letišti. O naši cestu se tehdy staral kancléř emírovy kanceláře (takový kuvajtský Jiří Weigl), který je dnes předsedou vlády. Já v tom vidím jistou stabilitu až rigiditu, ale možná že si i oni říkají, že k nim znovu přijíždí i Klaus, i Weigl, tedy stejní lidé jako v roce 1996.

Cesta do Kuvajtu je příspěvkem k diskusi o globálním oteplování, a proto s sebou vezu svou „Modrou planetu“, která letos v únoru vyšla i v arabštině. Když jsme ráno opouštěli Prahu, byly 2 °C. Když jsme přistáli v Kuvajtu, bylo 31 °C. Pro porovnání dodávám, že – podle oficiálních údajů mezivládního panelu OSN – se průměrná globální teplota na světě za celé dvacáté století zvýšila o 0,74 °C. Závěr o tom, nakolik je probíhající oteplování hrozivé, ať si z toho udělá každý sám.

Emír při cestě z letiště vzpomíná na svou dávnou návštěvu Prahy a ví o tom, že k nám jezdí Kuvajťané do lázní. Ukazuje na svá kolena a říká, že by to také potřeboval. Když jsem zmínil, že byl 40 let ministrem zahraničí, říkal, že když skončil Gromyko, byl doyenem ministrů zahraničí celého světa.

V Kuvajtu nebydlíme v hotelu, ale – stejně jako před 14 lety – v paláci, který má emír pro své hosty a který sousedí s jeho úřadem. Člověk by rád jezdil aspoň po městě, ale veškerá dnešní setkání mám ve „svém“ paláci. Postupně za mnou (a naší delegací) přijíždí předseda vlády, předseda Národního shromáždění a ředitel Kuvajtské investiční agentury. Vedu neustálý boj s air-condition. O co je venku větší vedro, o to se uvnitř více „ledí“.

Jednání s emírem státu Kuvajt, šejchem Sabáhem IV. al-Ahmad al-Džábir as-Sabáhem.

Za zmínku stojí kuvajtské Národní shromáždění, čili parlament. V zemi jsou zakázány politické strany, ale tento zákaz je obcházen vytvářením politických proudů, hnutí či parlamentních skupin, které pak kandidují do parlamentu. Čili i zde probíhá jistý politický souboj mezi fundamentalisty, umírněnými islamisty, nacionalisty a liberály. Témata sporů nejsou malá – Kuvajt je podle ústavy islámskou zemí, zdrojem zákonodárství je korán a šaría, ale někteří v parlamentu chtějí, aby šaría byl výlučným zdrojem zákonodárství. Někteří chtějí bránit pokračující „westernizaci“ kuvajtské společnosti, jiní se jí moc nebrání.

Slavnostní večeře je podávána v emírově paláci. Jsme v arabském světě, a proto s námi manželka není a má večeři s kuvajtskými političkami a manželkami velvyslanců kdesi ve městě.

Kuvajtské věže jsou pamětihodnostmi pro turisty.

Musím ještě zmínit jeden zážitek z letu, který se mi podařilo prožít už několikrát. Za krásného počasí míjíme nad „zbytkem světa se tyčící“ zasněžený Ararat, který snese srovnání snad jen s japonskou Fidži a mexickým Popocatepetlem. V té hoře je cosi posvátného.

31. října 2010

Dnes se musím nejprve vrátit k včerejším večerním schůzkám s předními kuvajtskými politiky. Jejich minimální věk je 65 let, přesto jsou v plné síle, jsou vysoce pragmatičtí a dlouhodobě uvažující a chtějí výsledek, ne jen zdvořilost. O nás toho ví daleko více než my o nich. Vesměs u nás na návštěvě byli, znají naše dějiny, znají výrobky naší průmyslové minulosti, připomínají naši aktivní účast ve válce, kdy před dvaceti lety Irák napadl Kuvajt.

„Hmatatelná“ či viditelná minulost Kuvajtu je poměrně krátká. Nejstarší památkou země je Šejchův palác, postavený roku 1896. Předseda vlády vtipně říká, že Kuvajt naštěstí nebyl nikdy kolonizován – Portugalci, Španělé i Britové tento kus písku prostě přešli a šli dál na východ. Zdálo se jim, že tam nic není. Ropu tehdy ještě neobjevili. Zásoby ropy (asi 8–9 % světových zásob) byly v Kuvajtu objeveny až ve třicátých letech dvacátého století. Teprve tehdy začalo ono monokulturní zbohatnutí země. Když kdokoli v Kuvajtu říká „před“ a „po“, myslí se tím před ropou a po jejím objevení.

Podpis bilaterálních smluv mezi Českou republikou a Státem Kuvajt.

Pro pořádek je třeba říci, že zemědělství v Kuvajtu je velmi malé. Není voda. V zemi není žádný stálý vodní tok. Počasí je stále skoro stejné, jeden z účastníků večeře říká, že mají 11 měsíců léto a za jeden měsíc proběhne podzim, zima a jaro. Byli jsme na „Kuvajtských věžích“, jedné z pamětihodností pro turisty, a pod námi byl obří aquapark. Prázdný. Průvodce nám říkal, že už je po sezóně, už je příliš zima. V té chvíli bylo 33 ˚C.

Zajímavá je struktura vzdělání politických špiček – emír a korunní princ se učili jen doma, a to hlavně korán. Předseda vlády studoval střední školu ve Velké Británii a vysokou školu v Ženevě, předseda Národního shromáždění studoval univerzitu v anglickém Manchesteru a předseda Kuvajtské obchodní a průmyslové komory v německém Hannoveru.

Dopoledne jsme trávili na česko-kuvajtském obchodním fóru, kde jsem se snažil podpořit naše podnikatele. Byla to důstojná akce, zněla vstřícná slova, ale skutečných kuvajtských byznysmenů jsem tam moc neviděl.

Poprvé jsme křížem krážem projížděli hlavním městem, Kuwait City, které se proti roku 1996 radikálně proměnilo. Dnes je to moderní velkoměsto, se spoustou vysokých mrakodrapů, obchodních center, kvalitních silnic. Je dost bohaté, nejsou tam žádné chudinské čtvrti. Věřím, že nám je neschovali, prostě tu nejsou. Země je díky ropě nesmírně bohatá. Lidé tu neplatí žádné daně – stát je nepotřebuje. Každý člověk při vstupu do manželství dostane původně 1 000 m^2, nyní už jen 600 m^2 pozemku na stavbu domu a půjčku do výše čtvrt miliónu dolarů (určitá forma hypotéky), ale bez jakéhokoli úroku! Studium je bezplatné, i na jakékoli zahraniční vysoké škole platí stát Kuvajťanům školné. Zdarma je i zdravotnictví. Samozřejmě neznám detaily toho všeho, v realitě to může být složitější, ale i toto je zajímavé.

Viděli jsme úžasné vědecké centrum ve stylu akvária. Byli jsme i na téměř dvouhodinové projížďce na jachtě. Vždycky máme na vodě nějaký zážitek. Před rokem jsme se při plavání v Brazílii na Rio Negro málem utopili, dnes byly takové vlny, že to leckdo těžko zvládal.

Impozantní vědecké centrum ve stylu akvária.

Mám dobrý pocit, že jsou Kuvajťané velmi přátelští a že si nás tu váží. Měli bychom být schopni to oplácet.

1. listopadu 2010

Třetí, poslední den naší státní návštěvy v Kuvajtu začal návštěvou instituce, která do muslimského světa patří – mešity. Nejstarší kuvajtská mešita je z roku 1737 (čímž opravuji svůj údaj z předvčerejších zápisků, že je nejstarší budovou země palác z roku 1896), je prostá, jednoduchá, nijak nemodernizovaná – jenom ta moderní air-condition tam tehdy jistě nebyla. Zaujalo mne, že v ní není, a být nesmí, žádné vyvýšené místo, protože si všichni musí být před Bohem rovni.

Návštěva mešity.

Potom následovala návštěva moderní „katedrály“, druhého největšího nákupního střediska světa (po dostavbě v roce 2012 bude největším), které se s našimi – pro nás obřími – nákupními centry kolem Prahy nedá srovnávat. Je tam všechno. Denně 100 000 návštěvníků, více než 100 restaurací a kaváren, všechny značkové obchody, jejichž názvy člověk zná. I u nás hrají tato centra specifickou společenskou roli, ale tady je to něco úplně jiného.

U nás se po ulici, po parku nebo v přírodě chodit dá, ale tady je takové horko, že to nejde. Lidé se sem proto chodí i procházet, ráno sem chodí na jakousi rozcvičku rychlou chůzí (místo joggování), mladí sem chodí na procházky a místo k soše sv. Václava se sem prý chodí na první rande. Je to společenský a kulturní fenomén prvního řádu. A to nemluvím o nabídce zboží. A to jsme v zemi, kde je voda dražší než benzín.

Více joggování by asi bylo potřeba. Míjíme velkou moderní budovu, která je mi představena jako nejmodernější výzkumné centrum cukrovky na světě. V Kuvajtu díky stylu života, málo sportování a skladbě stravy má 20–30 % lidí cukrovku, a proto tento zájem o výzkum.

Před večeří s předsedou kuvajtské vlády.

Dožívá siesta. Státní úřady pracují od půl osmé do dvou, soukromý sektor do jedné a potom znovu od pěti do devíti. Mezitím je – pro starší generaci – siesta, pro mladší návštěva nákupních center. Skončí siesta, nebo ji ti dnešní mladí, až zestárnou, budou také provozovat?

Kuvajt je společnost vzájemně velmi přátelská a uctivá. Nevěřil jsem (ale všichni mi to následně potvrzovali), když mi předseda vlády popisoval svůj pracovní den. Dopoledne je kondolování (včera navštívil čtyři rodiny). Pak rychle do úřadu. Po obědě návštěva nemocnic (včera dva pacienty). Pak znovu do úřadu. V předvečer gratulace ke vstupu do manželství. Poté včera následovala večeře s prezidentem České republiky. Rodinné (či rodové) a vůbec společenské styky jsou zde velmi intenzivní. Tam se také většina věcí dohodne. (Asi je to efektivnější než výmluvy některých našich politiků a byznysmenů, že všechno důležité domlouvají na golfu.)

Kuvajt právě v těchto dnech hostí ministerské setkání GCC (Rady pro spolupráci v Zálivu), která byla založena v roce 1981 šesti státy – Saúdskou Arábií, Ománem, Bahrajnem, Katarem, Kuvajtem a Spojenými arabskými emiráty. Je to taková malá Evropská unie. Došlo v ní už k volnému pohybu občanů a k možnosti investovat v sousedních zemích, včetně nákupu nemovitostí! Naopak se opožďuje zavedení celní unie a společného trhu. Podle původních plánů měla k 1. 1. 2010 vzniknout i měnová unie. Krize eura je vede k novému přemýšlení. Dlouhou dobu jsem na toto téma mluvil s kuvajtským ministrem zahraničí, ekonomem s Ph.D. z Harvardu, kde byl jeho školitelem hlavní americký kritik eura Martin Feldstein, náš dobrý přítel. Zcela logicky byl další postup zastaven, když začalo být jasné, že se země budou muset vzdát části své fiskální suverenity.

Tady ale hrají – v období dobrých cen ropy – rozhodující úlohu peníze. Tady jsou k dispozici. My škrtáme počet velvyslanectví, oni ho výrazně zvětšují. My šetříme v parlamentu, tady má každý poslanec (Senát nemají) 15 státem placených asistentů a zdá se jim to málo. Liga arabských států (kterých je 23) sleduje dnešní finanční problémy ve světě, a proto vytvořila „záchranný“ fond pro své ekonomicky slabší členy ve výši 2 mld. dolarů. Malý Kuvajt z toho dal – stejně jako Saúdská Arábie – jednu čtvrtinu!

V devadesátých letech se zdálo, že oproti dalším zemím Arabského poloostrova kvůli tragické válce Kuvajt relativně ztrácí. Dnes už to dávno není pravda. Všechno je dohnáno. Byla to návštěva přátelská a poučná. Je to svět trochu jiný, ale žádný „střet civilizací“ jsem tady necítil.

2. listopadu 2010

Table of Contents

PŘEDMLUVA VÁCLAVA KLAUSE

PODZIMNÍ CESTA DO USA

KUVAJT PO 14 LETECH

Tipy pro Vás a Vaši čtečku: