Kniha vyšla s laskavou podporou Ministerstva kultury ČR.

Copyright © Jan Kment, 2017

Copyright © Práh, 2018

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-772-4

I.

Poselství

„Je pul pátej, maminka by už tu měla byť,“ řekl někdo z dospělých. Děti se jí hned vydaly naproti. Bylo takové zamračené odpoledne, půlka září, ještě nijak chladno, ale sluneční světlo se zdálo jakoby ušpiněné.

Jak se blížily k fotbalovému hřišti na pastvisku, jak se tu říkalo, kde byla taky zastávka se strohou zděnou čekárnou, z dálky viděly, že autobus už dorazil. Nejdřív si myslely, že nepřijela, teprve když se těžké vozidlo kašlavě odporoučelo k další vesnici, najednou ji uviděly, jak tam stojí. Tvářila se zaraženě, jako by si nebyla jistá, zda vystoupila správně.

Její postava v baloňáku s černou čepicí působila cize, až na chvíli zaváhaly, zda je to opravdu ona. Pomalu se k nim přibližovala, se skleslými rameny a bledou tváří, bez náznaku radosti, že je vidí, bez chuti žít, vedená jen svou železnou vůlí, která jí teď diktovala každou příští minutu, každý pohyb, každý životadárný nádech.

Rozběhly se proti ní, ale jako by je vůbec nevnímala. Až když se přiblížily na pár kroků, přinutila se k slabému úsměvu. Pokusily se ji přískokem obejmout, jak byly zvyklé a skoro se už slušelo to udělat, ale odezva byla chabá, prázdná. Vzala je kolem ramen a šla s nimi přes náves zpátky k domu. Děti něco rozpačitě štěbetaly o tom, jak se na ni těšily, jako by vycítily, že se raději nemají ptát.

Uprostřed cesty se zastavila, zrovna když míjeli kostel, ale to byla určitě jen náhoda, Kamila byla přísná ateistka. I když, kostel a smrt, to je dost silné spojení i pro úplného neznaboha.

Podívala se jim do tváří a pomalu, celkem pevným hlasem řekla:

„Děti, vy už nemáte tatínka,“ a pak se rozplakala, ale jenom tak slabě, vyčerpaně, slzy skoro nebylo vidět. Dýchala těžce, přerývaně, až se děti chvílemi bály, aby nezapomněla, že musí. A takhle šla do nich zavěšená až k domu příbuzných, kde přebývaly na prodloužených prázdninách.

Všichni bratranci a sestřenice, teta i strýc už stáli před velikými vraty do statku a tvářili se najednou zkroušeně. Kláře s Oldřichem najednou došlo, že už tu novinu věděli celých čtrnáct dní. Ale byli ještě malí, vůbec netušili, jak to pro příbuzné muselo být těžké, aby nedali nic najevo. Nesměli být smutní ani příliš veselí, nejlepší bylo na to vůbec nemyslet, ale to při pohledu na náhle osiřelé děti prakticky nešlo.

Jenom nejstarší sestřenice se neudržela, asi před týdnem se Oldřicha mezi řečí zeptala, když spolu byli trhat blumy, co by dělal, kdyby neměl tátu. Byla trochu protivná, neustále potřebovala s někým soupeřit. Jediná z pěti dcer nebyla hezká. Byla mohutná, měla krátké kudrnaté vlasy a tváře jako tlusté batole. Ale malého Oldíka si okamžitě zamilovala. Brala ho všude s sebou, na úřady a nákupy do okresního města, na pole, pomáhal jí nosit haluze na podpal, sekat kopřivy a otrhávat řepnou nať pro králíky.

„No, já nevim. Asi bych byl smutnej, asi bych i brečel…,“ zamyslel se kluk.

„Tož, to je jásné, já se ťa ptám, jak by si se správal. Byl by si hodný na maminku, pomáhal bys jí, však?“

„No samo! Proč se ptáš?“

„To nic, to já enem tak.“

Snad i věřila, že to pro něj nebude takový šok, když ho na tu zprávu trochu připraví. Naivní představa! Ale daleko spíš si potřebovala užít ten pocit, že zná velké tajemství. Vědět, co jiný neví, to tady na venkově vždycky znamenalo něco jako držet klíče k dobře ukrytému pokladu a sváděly se o to urputné boje.

Kamila se před vraty se všemi vlhce objala, někdo řekl polohlasem: „Upřimnú sústrasť!“ anebo: „Jaký to byl skvělý člověk!“ Krátký pohled do očí, tichý povzdech, sklopené hlavy.

Nejdřív se všichni posadili v obývací kuchyni, naproti kachlové peci, kde se normálně obědvalo, rodina se tu scházela ve volných chvílích, poslouchalo se tu rádio, psaly úkoly, látaly ponožky, jiný stůl v domě nebyl.

Ale teď bylo těžké o čemkoli mluvit. Kamila jim sem zavolala hned druhý den po té události, jenom jim řekla, že je Vadim mrtvý. Chtěla se v tu chvíli hlavně ujistit, že jsou děti v pořádku a nic jim nechybí. Až v následujícím dopise se jim pokusila vysvětlit okolnosti, kterým sama moc nerozuměla, ale podala to tak, že se to dalo přijmout a alespoň pro tu první chvíli částečně pochopit.

Vůbec tenkrát, v těch prvních hodinách, přemýšlela nadmíru věcně, snad tehdy vyčerpala svou dávku racionality na mnoho týdnů dopředu. Soustředila se na všechno, co musí zařídit, o co se postarat, komu poslat telegram.

Ale přímo nadlidskou rozhodnost projevila v tu první chvíli, když zjistila, co se stalo, když ten den vešla domů, do vlastního bytu a přečetla si tlustě napsané upozornění, přišpendlené na kuchyňských dveřích:

Pozor, plyn! Vypněte hlavní uzávěr a přivolejte havarijní službu! Nevstupujte bez pomoci!

Byl to zlomek vteřiny, než si uvědomila, co se vlastně děje.

To tu nestálo pro ni, vyhodnotila bleskově. Bylo to tu pro případ, že by sem náhodou vešel někdo jiný než ona. Rázně vpadla do těch dveří, šustivě to zapraskalo, jak byly zevnitř oblepené širokou lepicí páskou.

Hned jí došlo, že musí zadržet dech, vypnout sporák a otevřít okno, pak rychle přeběhnout k oknům v obýváku, byla dokořán, toho si předtím nevšimla, Vadim myslel na všechno... Teprve teď, pořádně vykloněná do karlínského vzduchu, se odvážila opatrně nadechnout. Pak rychle vyšla na chodbu, chvíli tam stála opřená zády o chladnou zeď a přemýšlela, co pro ni znamená ten člověk, který si tam tak klidně leží na pohovce. Vlastně se o něj do teď ani nezajímala, stihla ho zahlédnout jen koutkem oka, soustředila se jen na to, aby si to neštěstí nevyžádalo další oběť, ji samotnou.

Jednala tehdy chladně a pohotově, jak se to naučila za války v odboji a v koncentráku. A taky to byl možná následek šoku, jako vás v první chvíli nebolí zlomenina, než si úplně uvědomíte, kde jste a co se stalo. Každopádně na dojetí zbývalo ještě času až hrůza!

Ale vzápětí svého rozumného počínání přece jen zalitovala, zatoužila vrátit se do té kuchyně za ním, lehnout si vedle něj, obejmout ho, přitisknout se k jeho vychladlému tělu, nechat slzy volně téct, pak zavřít okno a znovu pustit sporák. Odejít tam někam s ním, nechat se odnést třeba až do nejhlubších pekel, jen aby zůstali spolu!

Ale něco jí bránilo, něco se v ní příčilo, nějaký hlas jí našeptával, že by ho měla odstřihnout, zašlapat do země jakoukoli vzpomínku na něj, aby ji nadále neobtěžovala, nechat to všechno být, zahodit klíče, rozběhnout se do světa, daleko, pryč, rychle si užít to málo, co jí ještě zbylo. Už mu obětovala dost, málem všechno, co měla.

Tak ať se tím odteď zabývá někdo jiný, policie a funebráci, kolegové z armády. Ať si ho odnesou a udělají s ním, co chtějí, hlavně ať to tělo zmizí co nejrychleji a s ním všechno, co ho připomíná.

Ale nakonec se vrátila k němu, svému muži, jedinému, kterého kdy milovala, ale jen tak napůl, symbolicky, aby se rozloučila. Bylo to to rozumné a dospělé – něco mezi. Nechtěla se hlavně připravit o ten poslední okamžik, kdy s ním mohla ještě tak nějak pobýt, až sem všichni nastoupí, už nebude příležitost. Mohla by toho litovat, že se o tuhle chvíli připravila?

V celém bytě pořád strašně smrděl plyn, ale dýchat se tu už dalo. Byl to pořád ten samý byt, kde toho spolu tolik prožili. Dotkla se jeho psacího stolu, pohladila prsty ošoupanou aktovku, která ho léta doprovázela na všechny schůze, přednášky a jednání.

Vešla na krok do kuchyně a jenom se mu podívala do tváře, jak tam ležel na rozkládacím gauči s hlavou zvrácenou dozadu, vystavenou dopolednímu slunci. Byl to i nebyl on, jako by se nějaký posměváček převlékl do jeho vybledlé kůže.

V životě viděla mrtvol jako málokdo jiný, dokonce i mrtvol blízkých lidí, se kterými se přátelila. Nepřišlo jí to zvláštní. Na chvíli si k němu přisedla. Pohladila ho po čele, trochu se obávala, co ucítí, byl to přece jen její milovaný Vadim, jeho doteky důvěrně znala. Teď už se z něj všechno to osobní vytratilo, samozřejmě. Ale jinak to bylo celkem normální, jen trochu chladné a netečné, ale nijak nesnesitelné.

Nepolíbila ho, vzpomínku na jeho rty si chtěla uchovat živou. Nepobyla u něj ani dvě minuty, tuhle marnost loučení s prázdnou tělesnou schránkou si už také vyzkoušela, Z dětského stolku vedle jeho hlavy vzala linkovaný papír s několika řádky slov, psanými jeho úhledným rukopisem, pak odešla k sousedům přivolat pomoc.

Najednou všechno dostalo rychlý spád. Zařizování, domlouvání, telefony, telegramy, policejní výslechy, pitevní zpráva…, obvyklá terapie pro pozůstalé, nemít ani chvilku pro sebe, nezůstat ani na chvíli v klidu, o samotě se svými myšlenkami. Pár nocí přespávala u známých, byt byl úředně zapečetěný.

Tu první noc se ale najednou probudila na gauči, v moderně a cize zařízené kuchyni cizího bytu. Zburcovala ji myšlenka na děti, co s nimi asi je, nejsou také v nějakém ohrožení? Vadim byl pryč, s tím už se nedalo nic dělat, ale skončilo tím neštěstí, které mělo rodinu potkat? Přijme ten někdo, kdo za tím stál, jeho oběť jako dostačující? Nespustí tahle událost lavinu dalších?

To všechno, co se poslední dobu dělo, Vadimův nejasný dopis na rozloučenou, jeho skleslost a ustaranost v posledních třech čtyřech dnech, podivné telefonáty, ve kterých se nikdo nehlásil, zvonění u dveří, za kterými nikdo nestál. Byly to nějaké vzkazy, jako víme, kdo jsi; víme, kde bydlíš; kdy se vracíš domů, kdy odcházíš, a také víme, kdo tam bydlí s tebou!, nezapomněli jsme na tebe, dej si pozor, abys nezapomněl ty na nás!

Měla by si vyčítat, že ho tu v tuhle chvíli nechala samotného? Vždyť to on ji přece přemlouval, aby se jela podívat za dětmi. Teď už to bylo jasné, potřeboval mít nějaký čas jen pro sebe, aby mohl provést svůj plán. Když se druhý den vrátila, bylo už dokonáno, udělal to ten samý den po jejím odjezdu, asi měl naspěch!

Mohla mu v tom nějak zabránit? Bylo to vůbec možné? Co by se stalo, kdyby neodjela, kdyby se nezabil? To teď nebylo důležité. Už se to nedalo vrátit. Teď musí hlavně zjistit, co je s dětmi, najednou byla ráda, že jsou na prázdninách tak daleko, až na druhém konci republiky.

Když se potom uklidnila zběsilá smršť událostí, hasiči, lékař, předběžné policejní výslechy, otázky zvědavců, Kamila se najednou našla uprostřed noci na kraji úzké postele u přátel, kteří jí poskytli dočasný azyl, protože do bytu, kde se odehrála ta tragédie, nějakou dobu nikdo nesměl. Nakonec, sotva by tam teď dokázala klidně usnout.

Možná bylo prozíravé, že děti nechali tak daleko, vlastně celý půlrok úplně stranou toho překotného dění. Teď se hlavně musí co nejrychleji přesvědčit, že jsou oba v pořádku! Chodila po kuchyni sem a tam a snažila se nedělat hluk, aby nebudila své hostitele, čekání na ráno, až bude možné použít telefon, bylo nesnesitelně dlouhé.

Jenže, co jim řekne? Bude si s nimi povídat, jako by se nic nestalo? Dokázala by to vůbec? Bylo by moudré je takhle strašně obelhávat? Přehrát jim do telefonu frašku o tom, že je všechno v pořádku?

Nebo by jim to měla říct zpříma, postavit je před hotovou věc, když jsou od ní stovky kilometrů, v neznámém prostředí? Takhle to nepůjde, musí jim to sdělit, až bude s nimi. V tu chvíli, kdy se to dozvědí, musejí být všichni pohromadě!

O půl páté to už nevydržela. Opatrně zvedla sluchátko, ale vytáčení čísla se rozléhalo tichem spícího bytu jako rachot sbíječky a nedalo se nijak tlumit. Snad to přátelé pochopí, už to nebyla schopná odkládat!

„Co dělají moje děti?“ vyhrkla do telefonu nezdvořile, ale strýc na tyhle věci nebyl zvlášť citlivý. Jenom nechápal, proč se musel hnát od snídaně přes dvůr, ještě ani pořádně neoblečený. Telefonní přístroj byl až v odlehlé části domu, kde sídlil národní výbor. Václav byl zvyklý vstávat brzo. Takhle vstával každý den, zvlášť v létě. Ale ranní rozmrzelost míval jako každý jiný.

„Tož, co by robili, spijou!“ téměř odsekl.

„A jsou v pořádku?“

„Tož jásné, Kamilo, sú. Včíra mastily karty s našou Jarunou až skorem do polnoci, včil všici vyspávajú!“

Kamila se odmlčela, v telefonu se ozvalo rozpačité odkašlávání.

„Tož, co ti mám řicť, do šlaka, o co ide?“

Ještě chvíli to trvalo, než odpověděla, nemohla najít hlas, jako by jí ta schopnost promluvit uvízla někde v krku. Chtěla to nějak uvést, ale nic ji nenapadlo, v hlavě měla jediné:

„Vladimír je po smrti.“ Řekla to moc tiše, nebyl si jistý tím, co slyšel, musela to ještě zopakovat. Napodruhé to z ní vyjelo tak hlasitě, až se téměř lekla.

„Boha krista!“ zalapal Václav po dechu, rozespalost ho kvapem opouštěla: „A to ako?“

„Je to strašně složitý, pošlu vám dopis, všechno vysvětlím. Jenom, moc vás prosím, děti se to nesmí dozvědět, dokud za nimi nepřijedu!“

„O to se ty, Kamilko, neboj, neřekneme im to!“ odpověděl strýc úplně jiným tónem. Byla to ta chvíle, kdy najednou pocítíte pravou hodnotu člověka. Václav se nikdy s ničím moc nepáral. Na šťourání v citech ho neužilo, ale Kamila z jeho hlasu najednou cítila nefalšovanou účast, poprvé a málem naposled cítila, že v tom není sama, že ji v tom oni, celá jejich rodina, nenechají.

Znovu se odmlčela, chvíli bylo slyšet jen Václavův nakřáplý dech. Ještě ji napadlo, že by je měla varovat, aby děti nikam nejezdily, aby se zdržovaly pokud možno doma, aby nemluvily s cizími lidmi…, ale kdo ví, jak by si to vyložili, takový poplach by byl spíš ke škodě než k užitku, vyvolal by spoustu zmatku a zbytečných dohadů. Jen ať si děti ještě užijí pár bezstarostných dní, než je život doběhne.

„Děkuju, Václave, děkuju vám všem. Jsem vám moc moc dlužná…,“ zaštkala.

„Tým se nezabývaj, boh nám to oplatí!“

„Děkuju!“

Sluchátko zapadlo do vidlice a Kamila si úlevně vydechla. Jsou v pořádku, nemusí se bát!

Teď, když se po čtrnácti dnech otálení za dětmi konečně vydala, byla už ve zcela jiném rozpoložení. Nedokázala se soustředit na úplně běžné úkony, zamknout dveře, sejít ze schodů, koupit si jídlo a nejnutnější potřeby. Stále si nebyla jistá, jestli doma nezapomněla peníze a legitimaci na tramvaj a pak to všechno zdlouhavě hledala po kapsách.

Stejně obtížné pro ni bylo s kýmkoli mluvit. Nedokázala se soustředit, co kdo říká, často ani nevěděla, s kým právě mluví. Čím víc se soustředila, tím to bylo horší. Do všech hovorů, které s lidmi vedla, se mísil nějaký jiný, neznámý třetí hlas, slýchala ho, i když byla sama, ale tehdy ji nerušil, věděla, že není skutečný, jen ho nedokázala zastavit.

Ale pletly se jí do toho i hlasy opravdových lidí, kteří k ní občas nečekaně přistoupili, na pohřbu nebo prostě na zastávce tramvaje. A bez pozdravu jí šeptem nabádali, co má dělat, co má komu říct, komu se raději vyhnout. Na který úřad má ještě zajít, kdy se má dostavit k výslechu na policii, a hlavně, jak o tom má mluvit a přemýšlet.

Vlastně na ni byli docela hodní, takoví chápaví, účastní. Dokonce jí i vydatně pomohli se zařizováním pohřbu, zvaním smutečních hostů a všeho kolem, jenom Vadimovu pražskému bratrovi zapomněli poslat parte, jeho rodina se tenkrát ošklivě urazila. Byl to snad jejich záměr, báli se, aby do toho bratr příliš nešťoural, dokud nezahladí stopy? Kdo ví!

Ale bylo nad slunce jasné, že jim hlavně záleží na tom, aby vše proběhlo v klidu a tichosti. Kamile se tu a tam vloudila myšlenka, co s tím asi mají společného, jsou to ti samí, kteří Vadima dotlačili až k té definitivní tečce, anebo jenom po někom uklízejí a třeba jenom matně tuší po kom? Tou dobou už neměla sílu jim říct: Jděte si po svých, nic vám do toho není!

Ale svoje v tom sehrály i silné prášky na uklidnění, které jí předepsal psychiatr, měla dojem, že ji spíš jenom dezorientují a ubírají sílu, schopnost normálně uvažovat a soustředit se, ale bolest ze ztráty partnera zůstává stejná.

Do práce nechodila. Neměla v tu dobu dost sil postavit se před žáky. Ta samota jí na jednu stranu vyhovovala, konečně nemusela řešit, jak vypadá, jak na koho působí, co by měla kdy říct, aby vysvětlila to, čemu sama nerozuměla.

Ale byly to nekonečně dlouhé dny a noci, snad nejdelší v jejím životě. Dny od nocí nebyly úplně k rozeznání, Kamila jenom bezvládně seděla na židli a probrala se jenom v okamžicích, když zjistila, že opět došlo kafe nebo cigarety, a tak jí nezbylo, než vyrazit ven.

Za dětmi musela, to bylo dané, aby věděly, že ještě mají mámu, a taky jim sdělit, že už mají jenom ji! Dřív nebo později by jim to někdo škodolibě vyzvonil, to nechtěla riskovat. Nemohla tuhle návštěvu už odkládat. Zároveň v sobě ale nemohla najít sílu vydat se na cestu, nechtěla, aby ji takhle viděli, její děti, a vůbec kdokoli.

A ani ona sama je v tuhle chvíli nijak zvlášť vidět netoužila. Byla ráda, že je má, že jsou to její děti a Vadimovy, ale mít je nablízku, to jí nescházelo. Potřebovala klid.

Jednou ji nohy ale přece jen donesly až na Hlavní nádraží. Stalo se to tak nějak samo, moc o tom nepřemýšlela, nic si s sebou nevzala, nic si nepřipravila. Prostě nastoupila do vlaku a jela. Obraz za oknem jedoucího vagonu se velmi podobal chaosu obrazů, které jí v těch dnech běžely hlavou. Ani si nevzpomínala, jak se ohlásila, že dorazí, jak si vybrala ten správný vlak, koupila lístek, stejně nevěděla, jak přestoupila na autobus. Jako by ji sem za dětmi přenesla nějaká vůle, o které neměla zdání.

Chvíli tam s moravskými příbuznými mlčky poseděli u toho stolu. Dospělí už zhruba všechno věděli z dopisu, a to ostatní zatím počká. Na stole se objevil omlácený talíř plný sušenek a taky chleba, špek, rajčata a mléko.

„Musítě něco sněsť, nebo ste od oběda nic nemňéli!“

Děti pomalu sáhly, každý po jedné sušence, ale myšlenka na smrt vám dokonale zabetonuje žaludek, máte najednou pocit, jako byste jedli smrt samotnou, její suchou, drolivou podstatu.

Strýc a teta se s Kamilou chvíli bavili o nějakých dalších příbuzných a známých, o kondolencích a utěšujících vzkazech, o průběhu samotného pohřbu, to všechno bylo už minulostí, děti to zaspaly ve sladké nevědomosti a pro Kamilu už to bylo strašně dávno, poslední ozvuky navždy ztraceného života. Poté co náhle ztratila jeho, teď zvolna ztrácela tu záplavu lidí a událostí, které ho obklopovaly.

Vypilo se černé lógrové kafe a pak si moravští řekli, že teď musí být máma hlavně se svými dětmi! Zeptali se jí jenom, jestli by něco nepotřebovala, a že si má kdykoli o cokoli říct, a pak se všichni pozvolna vytratili za svými činnostmi. Na práci toho měli vždycky habaděj, v tomhle ten den nebyl nijak výjimečný.

„A jak se to stalo? Zastřelili ho Rusáci?“ zajímaly se děti opatrně, hned jak osaměli. V těch týdnech to bylo první, co vás mohlo napadnout. Šířily se zvěsti, že nějací kluci házeli po Rusech kameny a oni je zastřelili. Střílelo se i v Praze na několika místech, ale potvrzených zpráv o nějakých obětech bylo jen pár. Jenže děti věděly, že táta byl voják, a vojáci přece bojují a umírají ve válkách, mohl tedy padnout i v téhle skoroválce...

„To ne. Sám si vzal život, otrávil se plynem…“

„Sám sobě? Náš táta? To přece není možný, proč by to dělal?“

„Kdo ví?“ Kamilu najednou ta naléhavost dětských otázek zaskočila.

„Asi to musel udělat, neměl na vybranou! Přinutili ho.“

„Kdo oni? Rusáci? Jak ho mohli přinutit, to přece nejde přinutit člověka, aby se sám zabil. Nic horšího přece už není!“

„Já nevím, nikdo to neví, asi mu řekli, že se stane něco strašného nám, mně a vám, když jim nebude pomáhat. A on jim pomáhat nechtěl.“ Lhát nebo předstírat, to Kamila nikdy moc neuměla, nikdy to ani nechtěla umět. A tahle situace jí nedovolovala ptát se, jestli jsou už dost zralí, aby to pochopili.

„A to po sobě nenechal žádnej dopis?“ Tohle děti znaly z filmů, že sebevrazi po sobě nechávají dopis, kterým se všechno vysvětlí, a pravda je pak krásně průzračná.

„Ale jo, nechal, ale tohle tam nemohl napsat. Tím by nás ohrozil. A toho se určitě bál nejvíc. Napsal jenom, že to musí udělat, že nemá na vybranou.“

„To mu přece nemohli udělat…,“ snažil se Oldřich přemluvit skutečnost. Kamila jenom vzdychla a Klára se choulila na své židli.

Najednou tu ležela hromada dalších otázek, a přesto bylo zbytečné kteroukoli zvednout a položit ji. Odpověď by stejně nikam nevedla, jenom by vyvolala řadu nových a nových otazníků. Děti si uvědomovaly, jak je pro Kamilu bolestné odpovídat. Netroufaly si dál dráždit ránu na její duši, když to nebylo k ničemu.

Do hlavy se jim nastěhoval chuchvalec zmatku a nejasností. Mohla to být vražda? Vražda rukou samotné oběti, kterou vedla cizí síla? Jenomže kdo a proč? Byl něčím tak důležitý, vládl nějakou zvláštní mocí, snad informacemi, které nikdo jiný neměl? Nebo možná, vražda jako pomsta, vražda jako trest za to, že se nechoval, jak se očekávalo?

Nebo to mohl být útěk! Útěk před odpovědností, kterou na sebe jako politik a voják odmítal vzít. Útěk před něčím, co by musel, ale nechtěl a nemohl udělat? Smrt jako jediný způsob, jak žít se svým svědomím? Tohle se zdálo nejpravděpodobnější, ale stejně to nabízelo víc otázek než odpovědí.

Nějak tomu svým způsobem rozuměli, i když to byly věci na hranici jejich dětského chápání. Pro tentokrát to nechaly být, časem se určitě dozvědí víc. Přijdou nějací známí, tátovi kolegové, až se situace trochu uklidní. Přinesou nové informace a postupem doby se to všechno projasní. Rodinu hrdiny přece nenechají osamocenou, postarají se o ně, tak to přece vždycky chodí, tak to musí být!

V ložnici si vlezli všichni tři do rozměrné manželské postele s oválným obrazem panny Marie s Ježíškem a několika anděly v hlavách. Často v téhle posteli spalo i pět osob a jeden až dva ještě na otomanu, přiraženém k nohám letiště. Za tenkou zdí pak byla ještě druhá menší ložnice se třemi postelemi. Tam se spalo podle potřeby po jednom až po dvou. Spaní tu nemělo žádný pevný řád, kdo kde spočine, se určovalo až bezprostředně před ulehnutím. Když někdo přišel domů později, musel se spokojit s místem, které zbylo, a když nezbylo, musel se k někomu vecpat.

Tentokrát nechali celou síň, jak se tu říkalo, prostornou místnost, vybavenou tímhle soupostelím, kamny a televizí, jen jim samotným. Tam společně truchlili. Děti se vlastně spíš učily truchlit. Nebylo to lehké.

Předehra

Oldřicha překvapilo, že se ho ta zpráva prakticky vůbec nedotkla, snažil se v sobě najít nějaký náznak smutku, ale žádný tam nebyl. Už vůbec ne takový ten ochromující, který ho přepadal, když si jen představil, že by umřela máma. Vlastně tak nějak automaticky předpokládal, že kdyby umřel táta, bylo by to skoro stejné.

A teď to tu bylo, holá skutečnost na denním světle, ale pocit téměř žádný. Nevěděl najednou, jak se má chovat. Musí být smutný tak, aby to bylo vidět, o tom nebylo pochyb, ale co by měl říkat?

Klára na tom nebyla o moc lépe, city jí zradily, také cítila jen mámin odcizující smutek a jinak prázdno. Možná všechny slzy vyplakala už před rokem, když táta málem zemřel při autonehodě, měl těžký úraz hlavy a tři dny byl v kómatu. Stalo se to u známých na chatě.

Vlastně to ani nebyla chata, spíš malé zemědělské stavení, kde bydleli staří rodiče těch známých. Byli tam u nich o nějakých delších svátcích před prázdninami na návštěvě. Tehdy, když se to stalo, seděli, ona a Oldřich, v tmavé ložnici s nízkým stropem a hráli karty. Venku bylo slunečno, ale foukal studený, nepříjemný vítr.

Uvnitř bylo o dost líp. Zkoušeli vymyslet nějakou novou hru, ty staré už je přestaly bavit. Když náhle vběhla do místnosti teta Květa s ustaraným obličejem. V puse měla spoustu vzrušených slov, která se drala ven, ale když uviděla, že jsou tu jen tihle dva caparti, všechno to obtížně spolkla a vycouvala ze dveří.

Ale děti stejně hned pochopily, že se něco děje. Klára opatrně položila karty na stůl a pomalu se přesunula ke vchodu do vedlejší místnosti, zazníval odtamtud nějaký divný shon. Zkusila ty dveře pootevřít, něčí velká ruka ji ale hned strčila zpátky.

„Tatínek je zraněný, musíte tu počkat a být hodní!“

Klára ale zůstala stát poblíž dveří a nakláněla hlavu, aby škvírou zahlédla, co se vedle děje, a hlavně poslouchala útržkovité věty mnoha hlasů mezi šoupáním židlí a nohou po podlaze. Levou rukou si zakrývala pusu, jako by se bránila vyslovit, co zjistila. Oldřich zůstal tupě sedět na židli, ta chvíle byla pro něj jeden velký otazník. Ale Klára ho nenechala dlouho na rozpacích, najednou se odtrhla od dveří, přiběhla k bratrovi a přitiskla se k němu.

„Zajeli nám tatínka!“ hlasitě zanaříkala. Oldřich nelenil, nevěděl, jak to sestra zjistila, ale okamžitě nasadil stejný tón a zazpíval:

„Zajeli nám tatínka!“

Vzápětí znovu vešla Květa a důrazně je okřikla:

„Musíte být zticha! Tatínek vás uslyší a bude ho to ještě víc bolet. Teď potřebuje klid, aby se uzdravil!“

Ale táta nemohl nic slyšet, byl v bezvědomí a ona jim lhala. Byla to taková herdek ženská, byla statná, o hlavu větší než její manžel, zedník a policajt. Děti ji neměly moc rády, zvlášť Klára, která často říkala: „Vona je blbá.“ Neuměla si hrát, neměla vtip a v povaze nic jemného nebo roztomilého. Jejich byt v Praze divně smrděl, nakysle, jako po tvarohu.

Ale na druhou stranu byla Květa nesmírně praktická a činorodá, věděla, jak se brousí parkety, jak se čistí odpady, jak se natírají okenní rámy. A všechno to taky sama často dělala. Byla vždycky připravená obětavě k vám do bytu vtrhnout s malířskou štětkou nebo vám výrazně vypomoct třeba se stěhováním. Měla sílu a každého dokázala vyhecovat k svižnému pracovnímu tempu.

Jen jste se museli smířit s tím, že výsledek její práce byl vždycky poněkud humpolácký, nikdy se neohlížela na nějaké detaily nebo vzhlednost. Děti často odmítaly jídlo, které jim nabízela. Do sekané dokázala semlít vše, co jí přišlo pod ruku, aby ušetřila.

Názory měla jasné a přímočaré. Byla domovní důvěrnicí a na prvního máje každého otravovala s věšením praporků. Nájemníci ji často podezírali, že je špehuje a na všechny donáší. Bydlela v přízemí, věděla, kdy a jak kdo přichází a odchází a co se v domě šustne. Nemusela ani nakukovat do chodby, každého poznala podle rytmu jeho kroků.

Na druhou stranu, díky ní měl jejich dům tu nové okapy, tu fasádu, zatímco na okolní domy se čtyřicet let nesáhlo. A Květa každému sousedovi zdlouhavě vysvětlovala, že bez těch praporků by to teda rozhodně nešlo. Rodiče si zvláštně vybírali kamarády!

Děti tam vydržely dlouho strnule sedět u toho stolu a cítily pod srdcem zvláštní tlak. Na karty už nebylo ani pomyšlení, zatímco vedle se pořád s něčím šustilo, zazníval odtud vážný, tlumený hovor, slovům nebylo rozumět. Snad za hodinu se venku konečně rozhoukala sanitka. Pak už to šlo ráz na ráz, tátu odvezli a oni tři tu zůstali sami, u téměř cizích lidí. Ale máma se teď chovala, jako by byla s domácími, takže byli spíš jenom dva.

Nikdo jim nechtěl říct, že to je dobré a že to táta přežije. Jenom říkali: „Teď hlavně musíte být hodní, to táta nejvíc potřebuje!“ Taky takový nesmysl!

Uložili je do postele, že to dnes měly těžké a že se musí vyspat. Ale usnout bylo nemožné. Dospělí zatím seděli u stolu při jedné svíčce a tiše si povídali. Děti poslouchaly zvláštní slova, jako těžce zraněný, smrtelně zraněný, otřes mozku…

„V bezvědomí, to znamená, jako když omdlíš? Jako když žiješ, ale nevíš o sobě?“ vyzvídal Oldřich šeptem. „No jasně!“

„…a když seš smrtelně zraněnej, tak to ještě můžeš přežít?“

„Spi už!“ odsekla Klára nosovým hlasem.

Celé dva dny bylo ticho, nikdo jim nechtěl dát falešnou naději, že se táta uzdraví. Prý byl stále v hlubokém bezvědomí. Klára pobrekávala a Kamila se toulala myslí někde nekonečně daleko. I tehdy vlastně museli spíš oni brát ohled na mámu než naopak.

„I kdyby to přežil, bude to trvat ještě dlouho, než se zotaví,“ nechal se slyšet přísný pan doktor v telefonu.

Oldřich prožíval sevření smutku a obav, ale také nekonečné nudy, neměl co dělat, s kým se bavit. Většinou se procházel po malém dvorku, foukal do kožichu králíkům, kteří se tiskli na pletivo svých kotců, a sbíral paví pera, co tu ztrácel tenhle neužitečný pták.

Občas se chodil dívat na tu kaluž temně červené krve v zatáčce cesty, kterou někdo ještě zčerstva zasypal pískem, a divil se, jak barva rychle ztrácí svou ostrou naléhavost, stává se mdlou a nenápadnou, až za několik dnů téměř splyne s barvou břidličnatého štěrku podél asfaltky.

Těsně před polednem čtvrtého dne se Vadim najednou objevil ve dveřích, snad jim utekl z nemocnice nebo co. Byl potlučený a kulhal, občas syknul bolestí, ale měl dobrou náladu, usmíval se, smrt byla v tu ránu nekonečně daleko.

Vypil s udivenými přáteli a chotí kafe, zapálil si a pak se klidně procházel po místě nehody, kde stále ještě byla ta napůl zaschlá kaluž. Rozumoval s Kamilou o tom, jak se to stalo, aby podal zprávu pojišťovně: „Takhle jsem seshora šikmo přecházel, proti mně ten traktor a takhle mě to auto nabralo klikou u dveří, od toho mám tuhle modřinu na boku, a ten náraz mě odhodil sem.“

Říkal to jako nějaký vtip, ale byl dost bledý a zesláblý. Dělalo mu problém něco sebemenšího sníst a často to hned vyzvracel. Také ho pořád bolela hlava, nemohl s ní rychleji pohnout ani se předklánět. Spal raději vsedě, uléhání bylo nesmírně bolestivé. Děti na něj delší dobu musely brát zvláštní ohled, žádné poskakování po kolenou a věšení se na krk, jak to rády dělaly, ale o nějakém umírání nemohla být ani řeč! Všichni si náramně vydechli!

–Tohle se stalo málem před jejich očima, a tehdy s ním po nějakou dobu byli pořád. Brali ho jako blízkého člověka. A vídali ho i vedle mámy, ji taky dost komandoval, ale choval se k ní velice něžně a s nevídanou úctou. Byl to přece jen pan humanista!

To ale zase skončilo, teď už ho déle než půl roku neviděli a předtím jen zřídka. Děti si odvyknou strašně rychle. Prostě se naučily tátu nepostrádat. Skoro celý rok musely poslouchat a spoléhat se na jiné lidi, předkládat jiným své první školní úkoly, probírat s nimi své dětské starosti, nechat si vysvětlovat, co vidí v televizi.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Tiráž

I.

Poselství

Předehra

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.