Tracy Chevalierová

TEN ČERNÝ

VZADU

Nový Othello

Přeložila Petra Martínková

First published as NEW BOY by Hogarth

Copyright © Tracy Chevalier 2017

Translation © Petra Martínková, 2018

Jacket illustration © Maria Makeeva, 2018

ISBN 978-80-7252-700-0

Dějství první

PŘED

VYUČOVÁNÍM

Indiánek, rakvička, věneček,

kdopak bude můj miláček?

Dája si ho všimla jako první. Radovala se a dokola si to opakovala. Měla pocit, že je něčím výjimečná. Než ten kluk všechny kolem úplně vyvedl z míry, na chvilku patřil jenom jí.

Po ránu bylo na hřišti živo. Kdekdo dorazil v předstihu, aby si do zazvonění stihl začutat, zahrát čáru nebo zaskákat panáka. Ona nic z toho nestačila. Doma musela ještě doběhnout nahoru a vzít si jiné tričko. Prý že si ho pokecala vajíčkem, i když na rozdíl od mámy žádný flek neviděla. Pak utíkala, až za ní copy vlály. Oddechla si až ve chvíli, kdy dohonila ostatní. Jenže do začátku vyučování stejně už moc času nezbývalo.

Nestihla si zaskákat s nejlepší kamarádkou Mimi a dalšími spolužačkami gumu, proto zamířila rovnou ke vchodu. Jejich třídní už tam s kolegy čekal, až se žactvo začne řadit podle učeben. Krátce zastřižené vlasy mu na hlavě trčely jako hřebíky. Proslýchalo se, že snad bojoval ve Vietnamu. Na premiantku to Dája sice nedotáhla – šprtka Páťa věčně vítězila –, nicméně snažila se panu učiteli Brabantovi všemožně zavděčit, byť to potom někdy vypadalo, že si u něj chce akorát šplhnout.

Teď si tudíž stoupla do čela řady a zaměřila se na dění okolo. Dívala se, jak holky skáčou, a přitom ho zpozorovala. Postával u kolotoče, na kterém právě dováděli Ian s Rodem. Přibrali si ještě dva mrňousky a točili se hrozně rychle. Riskovali tak, že jim to určitě někdo z pedagogů brzy zatrhne. Jednou už totiž nějaký kluk sletěl a zlámal si ruku. Prťousové se tvářili vyděšeně, jenže nemohli vůbec nic dělat, poněvadž Ian se od země odpichoval s neutuchající vervou.

Chlapec přešlapující opodál nebyl oblečený sportovně jako druzí hoši, kteří chodili v džínách, tričkách a teniskách. Dostavil se v černých polobotkách, šedých zvonových kalhotách a bílé košili s krátkým rukávem. Vypadal jako žák soukromé školy v uniformě. Pozornost však poutal především barvou pleti. Její odstín Dáje připomínal medvědy, které před několika měsíci viděla na školním výletě v zoo. Tehdy se na vlastní oči přesvědčila, že i když se jim říká černí, mají kožich ve skutečnosti tmavohnědý s nádechem doruda. Většinou zrovna pospávali nebo očichávali hromadu krmení, co jim ošetřovatel vyklopil do výběhu. Rod se chtěl vytáhnout, a tak po nich hodil klacek. Vzápětí jeden chlupáč vycenil žluté zuby a zabručel, až celá výprava vypískla a pak se rozesmála. Jenom Dája ne. Zpražila Roda pohledem a otočila se k němu zády.

Nový kluk to třeštění nejspíš ani nevnímal a prohlížel si budovu ve tvaru písmene L. Stavba kopírující typický styl předměstských školských zařízení tu vyrostla před osmi lety a připomínala páreček cihlových škatulí sražených k sobě bez sebemenší fantazie. Když tady Dája nastupovala do školky, pořád ještě voněla novotou. Mezitím se z ní stala flekatá obnošená vesta praskající ve švech a tahle čiperka ji znala jak vlastní boty. Měla přehled o všech zdejších učebnách, schodištích, zábradlích i záchodových kabinkách. Prozkoumala do puntíku hřiště i zahradu pro předškoláky. Spadla přitom z houpačky, na skluzavce si roztrhla punčocháče a uvázla na prolézačce, jelikož se bála kouknout dolů. Taky tu vyhlásila holčičí území. Spolu s Mimi, Blankou a Ginou pak zaháněla vetřelce, kteří si ho troufli narušit. Jindy si zas všechny čtyři zalezly do skrýše za tělocvičnou a tam si vesele zkoušely rtěnku, četly komiksy nebo hrály flašku. Tady Dája naplno žila. Neostýchala se jásat nebo smutnit, na potkání se zamilovávala i kamarádila, jen o hádky dvakrát nestála. Vybudovala si vlastní svět a zabydlela se v něm, jako by to bylo napořád, a přece vedla v patrnosti, že už za měsíc přejde na druhý stupeň.

Jenže zničehonic sem vpadl někdo úplně nový, a navíc tak jiný. Když se teď na svoje království podívala, rázem jí připadalo uhozené a cizí. Stejně jako ten kluk.

Právě kráčel ke škole. Do medvědích pohybů měl daleko. Našlapoval spíš jako vlk nebo – Dája v duchu probírala šelmy s tmavou srstí – panter. Zkrátka taková větší kočka. Bůhví, na co myslel – asi na to, že nikoho z těch dětí odlišné barvy pleti kolem nezná –, a přesto suverénně mířil ke vchodu obstoupenému kantory. Očividně si věřil. Dáje zatrnulo u srdce tak, až se jí zatajil dech.

„Jako bych slyšel tamtamy,“ utrousil třídní.

Učitelka stojící vedle něj se zachichotala. „Odkud že je?“

„Snad z Guineje. Nebo že by z Nigérie? No prostě odněkud z Afriky.“

„Dostanete ho vy, pane kolego, viďte? Ještěže ne já.“ Uhladila si sukni a osahala náušnice, jako by se ujišťovala, že je neztratila. Byl to takový její tik. Pečlivě na sebe dbala, jen krátké blond kudrny měla jako vrabčí hnízdo. Dneska si vzala žlutou halenku, svítivě zelenou sukni, k tomu balerínky na klínku a klipsy téže barvy. Její garderobu Dája s kamarádkami ráda komentovala. Vždyť mezi žačkami v růžových nebo bílých tričkách a zvonových džínách s vyšívanými kytičkami sotva dostudovaná učitelka nápadně vyčnívala.

Pokrčil rameny. „Nevidím v tom problém.“

„Taky není důvod.“ Poulila na něj modré oči ve snaze nepropást sebemenší moudro, z něhož by mohla jako začátečnice těžit. „Ale stejně – nebylo by lepší o něm přece jen něco ve třídě říct? Aspoň žáky upozornit, že je jiný? Třeba ho pak snáz vezmou mezi sebe.“

Zkušenější pedagog zasupěl. „Zas to s tím voděním za ručičku nepřehánějte, paní kolegyně. Je to sice čer… je tu sice nový, ale určitě si poradí.“

„Samozřejmě, jenže… No jistě.“ Měla na krajíčku. Podle toho, co vyprávěla Mimi, se jim už párkrát u tabule rozbrečela. Jmenovala se Lodeová, ale přezdívalo se jí Lodička Slzička.

Třídní se zadíval na první nastoupenou žačku a odkašlal si. „Doběhni pro ostatní, Dájo!“ Pokynul k hopsajícím děvčatům. „Za chvíli bude zvonit. Jestli toho nenechají, tak jim tu gumu zabavím.“

Na prvním stupni učilo jen málo chlapů, což sice vůbec nevadilo, ale Dája pana učitele Brabanta přesto bezvýhradně poslouchala a snažila se mu zalíbit stejně, jako když toužila udělat radost otci po návratu z práce.

Hned se ke spolužačkám úslužně rozběhla. Silná guma hezky pleskala o asfalt a holky do rytmu odříkávaly rýmovačky. Dája vzápětí zvolnila krok, jelikož zrovna přišla na řadu Blanka, která v tomhle platila za bezkonkurenční hvězdu. Měla největší výdrž ze všech a navíc se ani nenechala vyvést z míry. Ostatní ji říkačkami naschvál rozptylovaly, aby ztratila balanc, ale ona hopsala suverénně. Tentokrát halekaly:

Indiánek, rakvička, věneček,

kdopak bude můj miláček?

Andy, Ben, Cecil, Danny…

Skandovaly klučičí jména, dokud hopsanda nepřešlápla. Jenže Blanka vytrvale poskakovala, až jí dlouhé černé kučery poletovaly. Ani jednou neškobrtla, i když skákala v dřevácích. To by Dája nesvedla. Na svoje bílé kecky nedala dopustit.

Zamířila k Mimi, která právě s Ginou držela gumu.

„Už jedeme od A podruhý,“ ucedila kamarádka. „Musí se předvádět.“

„Jestli hned nepřestanete, tak vám tu gumu tříďas sebere,“ hlásila Dája.

„Super!“ Mimi si pružnou smyčku okamžitě strhla z lýtek. Ten pohyb Blanka nečekala a zakopla.

„Co děláš, prosím tě?!“ vyjekla zadýchaně. „Málem jsem slítla! Chtěla jsem skončit až u Kašpara!“

Spolužačky po ní jen louply očima a začaly gumu smotávat. Úplně se do tohohle frajera zbláznila. On do ní sice podle všeho taky, přesto se ale v jednom kuse scházeli a rozcházeli.

Dáje se vždycky líbil. Krom toho jim bylo jasné, že to mají snazší než druzí, poněvadž se nemusejí tolik snažit, aby si udrželi kamarády a respekt. Loni dokonce chvíli uvažovala, jestli se nezaláskovat, případně s ním třeba i nechodit. Zaujal ji neodolatelně upřímným výrazem v zářivě modrých očích. Jeho kukuč působil uklidňujícím dojmem. Úplně se to sice nabízelo, ale takhle o něm doposud nepřemýšlela – viděla v něm vždycky spíš bratra. Měli společné záliby a věnovali se jim víc než jeden druhému. Líp k němu pasuje dračice Blanka.

„No nazdar, to je zas kdo?“ vypískla teď. Ve škole se moc neprojevovala, zato venku to vždycky rozbalila.

Dája okamžitě pochopila, že se ptá na toho nováčka. „Kluk z Nigérie,“ opáčila jakoby nic a dál stáčela gumu přes ruku do osmičky.

„Jak to víš?“ podivila se Mimi.

„Tříďas to povídal.“

„Černoch, a u nás! To snad není pravda!“

„Pssst!“ Dája se snažila Blanku usadit. Co kdyby ji slyšel?

Společně zamířily k řadícím se spolužákům. Dája se chystala odnést skákací gumu do kabinetu. Měla ji na starost, což jí Blanka záviděla stejně jako to, že se kamarádí s Mimi.

„Je taková divná. Co na ní vidíš?“ uhodila na ni jednou.

„To se pleteš,“ hájila tentokrát kamarádku Dája. „Má zvláštní tykadla. Všechno hned vycejtí.“

Blanka jen pokrčila rameny a začala si prozpěvovat momentální hit. Nemínila se s ní dál bavit. Ve třech se to špatně táhne – někdo se pokaždé cítí odstrčený.

Nováček už očividně dostal instrukce, protože se postavil na konec řady, která se vytvořila před učitelem. Vzápětí se Blanka ostentativně zhoupla na patách. „Tak co teď?“ vyhrkla.

Dája se zarazila, nicméně pak si stoupla za toho černého vzadu. Rebelka se k ní připojila. „To se mi snad jen zdá! Bude chodit k nám! Netvrď mi, že se ho neštítíš.“

„Už toho nech!“ krotila ji spolužačka a jen se modlila, aby je ten kluk nezaslechl. Prohlížela si ho zezadu. Měl nádherně souměrnou hlavu, úplně jako by mu ji zručný řemeslník vymodeloval na hrnčířském kruhu. Nejradši by tu krásu vzala do dlaní. Jeho krátký sestřih připomínal lesní porost rozprostřený po úpatí kopce. Nápadně se tak lišil od módních afro účesů. Široko daleko se ale žádná kudrlinkatá hříva nevyskytovala. Černoši do téhle školy nechodili ani v okolí nebydleli. Zato v samotném Washingtonu jich do roku 1974 přibylo tolik, že se mu začalo říkat „čokoládové město“. Dája občas vídala ženské i chlapy s černým houštím na hlavě, když s rodiči vyrazila do centra nebo když se u Mimi dívala na soulovou hitparádu a hopsala přitom do rytmu. To doma nemohla. Máma by jí rozhodně nedovolila koukat, jak černí v televizi hrají a tancují. Jejím idolem se stal Jermaine z rodinné kapely Jacksonových, i když ji zaujal spíš tím, jak poťouchle se zubil, než že nosil nápadné háro. Ostatní holky přitom šílely po Michaelovi. Líbil se prostě všem a Dája si říkala, že to už by mohla rovnou vyjet po největším hezounovi ve škole. Z toho důvodu možná Kašpara nikdy takhle nebrala. A proto po něm vyjela Blanka. Líbilo se jí to, co oslovovalo všechny.

„Ujmeš se nového spolužáka, Dájo,“ vybídl ji třídní. „Ukážeš mu, kde jsou záchody, jídelna i učebna hudební výchovy. Když nebude při vyučování něčemu rozumět, tak mu poradíš, ano?“

Blanka zalapala po dechu a šťouchla do ní. Dája zrudla a poslušně sklopila hlavu. Proč zaúkoloval zrovna ji? Že by za trest? To ani nemusel. O to už se máma postará jako vždycky.

Všichni kolem se hihňali a šuškali si.

„Odkud sem spadnul?“

„Asi z palmy!“

„No tě pic!“

„Nech si ty hlášky!“

„Chudák Dája, má ho na krku!“

„To mě podrž! Proč holka, a ne kluk?“

„Třeba by na to neměl žaludek. Stejně jako já.“

„Nebo já.“

„No jo, Dájince tříďas nadržuje – ví, že se nebude cukat.“

„Zapaluje mu to.“

„Hele, dyť ten bažant bude sedět s náma!“

„Smůla! To Duncana lituju. A Páťu taky.“

„Já si snad radši přesednu!“

„To ti tříďas nedovolí.“

„Jeho problém.“

„Tolik si zas nevyskakuj!“

Nový hoch se otočil. Netvářil se kupodivu odtažitě, ale docela přátelsky. Zvědavě na Dáju vyvaloval oči. Dokonce povytáhl obočí, až mu kukadla, svítící jako černé lesklé knoflíky, povylezla z důlků ještě víc. Zamravenčilo ji po těle přesně jako tehdy, když si z hecu sáhla na elektrický ohradník.

Beze slova pohodila bradou. Mlčky to kvitoval a zas udělal čelem vzad. Rozpačitě přešlapovali v řadě. Dája se rozhlížela, jestli po nich ještě někdo pokukuje. Zjistila, že se na ně dívají všichni. Zahleděla se na protější dům, kde shodou okolností bydlel Kašpar. Snažila se tak vzbudit dojem, že má nad vším nadhled a že ten kluk, co z něj přeskakují jiskry, ji zas tolik nepálí.

Vtom postřehla, že za plotem postává černoška a drží se pletiva. Moc sice nenarostla, ale doháněla to vysokým červeno-žlutým turbanem. Ze stejné látky byly ušité i její dlouhé šaty. Přes ně si vzala teplý šedivý kabát, ačkoli začátkem května už žádná zima nebyla. Celou dobu je upřeně pozorovala.

„Máti si myslí, že to napoprvně nezvládnu.“

Dája se otočila. Nestačila žasnout. V jeho situaci by se neopovážila ceknout. „Užs to někdy zažil?“

„To se ví. Když nepočítám školku, tak třikrát.“

Zato ona bydlela pořád na jednom místě, kde začala posléze chodit do školy a našla si kamarády. Cítila se tu jako ryba ve vodě – a na tohle pohodlí si zvykla. Nedokázala si představit, že by se zničehonic musela vydat do neznáma tak jako on. Zároveň neustále vedla v patrnosti, že brzy přejde na druhý stupeň a bude znát jen čtvrtinu dětí ve třídě. Cítila se tu sice už svým způsobem svázaná a potřebovala se někam posunout, jenže sotva si pomyslela, jak bude v neznámém prostředí ztracená, chvílemi se jí z toho svíral žaludek.

Z vedlejší řady na ně s očima navrch hlavy zírala Mimi. Zatím spolu téměř vždycky seděly v lavici, jenže letos se každá ocitla v jiné třídě. Dáju mrzelo, že svou nejlepší kamarádku nemá vedle sebe celý den, jen o přestávkách. Teď se k ní mohla lísat Blanka. Zrovna se na ni doslova věšela a koukala jí přes rameno na toho nového. Ráda se šmajchlovala – hned všechny objímala a hrabala se jim ve vlasech. Vůbec nejradši dorážela na kluky.

Dája ji odstrčila, aby si mohla s nováčkem v klidu popovídat. „Ty jsi z Nigérie?“ spustila na něj, aby se ukázala. Máš sice jinou barvu pleti, říkala si v duchu, ale něco o tobě vím.

Hoch zavrtěl hlavou. „Já jsem z Ghany.“

„Aha.“ O téhle zemi tušila leda to, že nejspíš leží taky v Africe. Klukovi ztuhly rysy. Nadále se tvářil mile, jenže už to očividně nešlo tolik od srdce. Dája mu hodlala dokázat, že kultura tohohle světadílu jí přece jen není tak úplně cizí, a pokývla k paní za plotem. „Maminka nosí kaftan?“ Dostala ho totiž k Vánocům od tety z hipícké komuny, takže se to slovo naučila. Aby jí udělala radost, okamžitě si ho vzala na sebe. Máma se pak na ni u jídla mračila a starší brácha do ní ryl, proč se navlíká do ubrusu, když už jeden na stole je. A tak ten hadr šoupla do skříně a víckrát ho nevytáhla.

„Kaftan se sice nosí i v Africe, jenže u nás Ašantů to není zvykem,“ vysvětloval jí. Mohl se nad ni povyšovat nebo se jí rovnou vysmát, nicméně promluvil naprosto věcně. „Občas se v něm ukážou i černí Američané, aby udělali gesto.“

Dája přikyvovala, i když nechápala, co to má za význam. „To jsem si všimla. Pravidelně koukám na soulovou hitparádu.“

Hoch se pousmál. „Já teď myslel spíš aktivisty.“ Jako by si z ní teď malinko utahoval, ale Dája si z toho nic nedělala. Hlavně že už nekouká tak zaraženě.

„Tahleta pruhovaná látka, co nosí máti, se jmenuje kente,“ rozpovídal se. „Vyrábí se u nás.“

„Proč si vzala i kabát?“

„Není jí zima jedině doma v Ghaně.“

„Ty seš na tom stejně?“

„Ne, v tomhle po ní nejsem.“ Odpovídal vždycky způsobně celou větou jako na hodině francouzštiny. Neměl americký přízvuk, ačkoli už sem tam nějaký ten výraz pochytil. Zřejmě se něco přiučil i v Británii. Dájina máma se totiž s oblibou dívala na anglické seriály. Zas tolik ale věty neodsekával, natož aby se vyjadřoval jako lord. Spíš jako by při řeči zpíval, což si patrně navykl tam u nich. Zásadně nepolykal koncovky, pečlivě artikuloval a rytmicky protahoval souhlásky tak, až jí to málem přišlo k smíchu. Jen by ho nerada nějak urazila.

„Vyzvedne si tě pak?“ zajímala se. Její máma chodila do školy výhradně na třídní schůzky. Jinak moc nevycházela.

Chlapec se opět zazubil. „Povedlo se mi ji přesvědčit, že to není třeba. Přece trefím sám.“

Uculila se na něj. „A možná i líp. To jenom předškoláky a prvňáky vodí rodiče.“

Zazvonilo podruhé. Učitelé se obrátili a postupně odváděli seřazené žactvo do budovy. Nejdřív šly nižší ročníky. Mazáci se courali poslední.

„Nemám ti tu gumu vzít?“ nabídl se nováček.

„Jéje, to nemusíš – moc neváží.“ Jenže ve skutečnosti se pronesla. Nikoho ze spolužáků zatím nikdy nenapadlo, aby jí pomohl.

„Ale prosím tě.“ Nastavil ruce a Dája mu smotek podala.

„Jak se vlastně jmenuješ?“ zeptala se, když se zástup konečně pohnul.

„Osei.“

„Osej?“ To jako že něco oseješ? Užuž to měla na jazyku, ale radši to hned spolkla. Nemínila se mu posmívat.

Neušlo mu, jak je z toho nesvá, a bral to s humorem. Už si nejspíš zvykl. „Můžeš to zkrátit na Oťa,“ prohodil, aby se zbytečně netrápila. „Na to slyším i od sestry.“

„Tak jo. To bude lepší. Co ale znamená ‚Osei‘ u vás?“

„‘Vznešený‘. A jak říkají tobě?“

„Dája. Jako Daniela.“

„Oťa a Dája, to se skoro rýmuje.“

Odkývala mu to. Mrkli po sobě a rozesmáli se, jako by vymysleli bezva vtip. Oťovi v tmavém obličeji zablýskly parádně bílé zuby, až to zajiskřilo.

Taky Ian si ho všiml okamžitě, přestože zrovna roztáčel kolotoč, až mrňousové vřeštěli. Jak zmerčil v rajonu někoho cizího, hned se na něj zaměřil. Už rok na hřišti kraloval. Co se stal vrchním mazákem, nikdo si na něj nedovolil. Všechno měl pod palcem a užíval si to. I tak ale pořád musí sledovat případnou konkurenci. Co kdyby zrovna tenhle týpek…

Ian přitom nebyl ze všech největší, ba ani nejrychlejší. Nedokopl zdaleka nejdál, při basketu nevyskočil výš než jiní a ani na bradlech zrovna nelámal rekordy. V hodinách se moc nehlásil a nevynikal v kreslení, krasopise ani počtech. I z chování míval pravidelně dvojku. Taky u holek nebodoval tolik jako Kašpar.

Vyznamenával se jinak. Vždycky měl v záloze nějakou fintu a na všem vydělal. Pokud se schylovalo k pranici, vybral od zájemců sázky a postaral se, aby rváči na poslední chvíli necouvli. Dokonce nechával ostatní tipovat, jak dlouho se ti dva budou řezat a kdy mezi ně vletí úča. Místo vkladů bral třeba i sladkosti a ty pak prodával – sám bonbony zrovna moc nemusel. Neváhal si říct o stravenky. Jindy zas naopak mladší spolužáky bránil, když jim je někdo chtěl sebrat. Pokaždé si ale za to vyžádal odměnu. Rád kalil vodu a tvářil se tajuplně. Nedávno si na rodičích vymohl vlastní bankovní konto a ani jim nemusel vysvětlovat, kde si tak namastil kapsu. Bráchové se v jeho věku taky uměli napakovat.

Když se při tělocviku běhalo kolem domovního bloku, dobrovolně se vracel a naháněl ty pomalejší. Mohl tak pozorovat každodenní cvrkot. Sledoval, kdo roznáší poštu, kdo zrovna myje auto a kdo nezavřel dveře, když šel stříhat růže. Vždycky hned koumal, co by mu kde mohlo kápnout.

Jenže někdy se přepočítal.

Jako před pár dny, když se zčistajasna přihnala bouřka. Tehdy okamžitě zvedl ruku. Zrovna probírali rovnoramenný trojúhelník. Učitelka si už stihla umazat oranžový kalhotový kostým od křídy a tvářila se vyjeveně, jako by na výklad geometrie ani ona nestačila. Zarazila se, protože tenhle kluk jindy přílišný zájem neprojevoval. „Copak, Iane?“

„Bude pršet. Neměl bych skočit ven a sundat vlajku?“

Učitelka se podívala z okna, jak se nad praporem, který vlál od rána před školou, stahují mračna. „Tu přece mají na starost děvčata z vedlejší třídy.“

„Někdy jim to moc dlouho trvá. A jejich třídní tu dneska není. Když tam doběhnu, vlajka nezmokne.“

Kantorka zaváhala, nicméně nakonec pokývla ke dveřím. „Tak ale honem. A vezmi si někoho k ruce, ať ti s tím pomůže.“

Na americkou vlajku se vztahovala řada pravidel. Nesměla se namočit, upadnout na zem ani zůstat venku přes noc. Muselo se s ní zacházet s úctou. Ian závistivě sledoval, jak Dája s Blankou ráno co ráno důležitě pochodují ke stožáru. Většinou si dávaly záležet, ale už je taky přistihnul, že prapor skládají nedbale a brnkají cípem o trávu. Slýchal, jak si přitom prozpěvují – sem tam vlastenecké písně, ale většinou spíš šlágry z rádia. Zvesela se vybavovaly a nijak zvlášť nepospíchaly.

Přibral si na pomoc Mimi. Celá třída zírala – učitelka, Rod i většina kluků –, a holky se navíc chichotaly skrz prsty. Mimi nejenže žasla, ale viditelně měla radost a zároveň obavy. Donedávna se dívky i chlapci kamarádili a občas si taky společně hráli. Poslední dobou se však od sebe odtahovali a potkávali se leda tajně za tělocvičnou nebo v chládku pod stromy. Ani ne před týdnem takhle Ian vzal Mimi okolo ramen. Chtěl jí přitom nenápadně hmátnout na bujně pučící ňadra, jenže Rod mu to překazil. Chvástal se totiž, že si rozepne džíny a předvede děvčatům, co má v trenkách. Mimi spolu s ostatními spustila povyk a Ianovi se vysmekla, byť nerada, jak vytušil.

Teď za ním cupitala k žerdi. Začalo poprchávat, do průtrže mračen bylo zatím daleko. Ian po spolužačce schválně moc nepokukoval a horlivě odvazoval lano z oka přišroubovaného ve výši pasu. Pak vlajku z žerdi stáhl. „Chytni ten konec!“ nařídil pomocnici.

Hbitě se obou klesajících cípů chopila. Ian zatím prapor z druhé strany odepnul a vzápětí ho mezi sebou napnuli jako prostěradlo. Zadíval se na Mimi o chviličku déle, než bylo nutné, a ona jeho pohled bez hnutí opětovala. V jasně modrých očích jí temně jiskřilo tak, že z toho byl úplně vedle. Byla pihovatá, jak už tak zrzky bývají – zdědila nejspíš irskou krev. V širokánském úsměvu jí probleskovala rovnátka. Měla nesouměrný obličej – oči posazené daleko od sebe, pusu až moc prořízlou, čelo příliš vysoké –, takže se u ní dalo jen těžko mluvit o kráse. Přesto ho dokázala zaujmout. Celá léta o sebe ve škole zakopávali. Ian ji dokonce kdysi z hecu povalil, ale jinak si jí skoro nevšímal. Teď po ní vystartoval, protože si stejně jako on na hřišti držela odstup. Ačkoli se obě její sestry – ta mladší i ta starší – zdály normální a nejlepší kamarádka Dája platila za školní hvězdu, Mimi si často připadala sama, byť zrovna s ostatními skákala gumu nebo panáka. Vědělo se o ní, že je trochu mimo, a dovede sebou praštit v nejnevhodnější chvíli, ale že má taky přehled a zbytečně nežvaní. Možná proto po ní vyjel – na nějaké řeči nebyl zvědavý.

Pravačkou jí naznačil, že prapor složí podél na třetiny. Jakmile ho poskládali, znovu se na ni dlouze zahleděl, až se začervenala. „Tak dělej!“ vybídl ji. „Víš, jak dál?“

Přikývla a rychle přeložila cíp napříč. Pak ho přehnula znovu a potom zase. Tak pokračovala a přitom zvolna postupovala k Ianovi. Přidržoval si prapor těsně u těla, aby spolužačku přinutil dojít co nejblíž. Když Mimi cíp překládala naposled, škubl látkou a strhl ji k sobě. Nalehl na ni přes trojcípý ranec, div si vzájemně nevyrazili zuby. Cukala se, jenže couvnout nemohla, poněvadž vlajka by sletěla na zem.

Vadila mu sice její rovnátka, ale neohlížel se na ně. Pevně se k ní přisál. Už se nebránila. Přicucli se, až jim tekly sliny z koutků. Po francouzsku se ale líbat nenechala. Vzápětí se Ian dovtípil, že už to s někým musela zkoušet. Rozladěně se odtáhl, i když se mu to s ní líbilo, což na něm ostatně musela poznat. Balík jí sebral, ohnul zbylý cíp a přečnívající látku zasunul dospod, jako by skládal origami. „S jinejma se mi ale necicmej!“ zavrčel.

Vyjukaně se na něj podívala. „To já nikdy.“

„Nevykládej! Už ses takhle muckala s Filipem, Kajdou, Duncanem i Kašparem.“ Zkusil si tipnout a doufal, že minimálně u jednoho se trefí. Koneckonců svěsila hlavu. V sílícím dešti to budilo dojem, jako by se rozbrečela.

„Jestli chceš se mnou chodit, tak nekoukej po druhejch! Chceš, nebo ne?“

Přikývla.

„Tak při tom pak nezatínej rty!“

„Jenže za chvíli půjdou holky z vedlejší třídy a načapou nás!“

„Prosím tě. Já je znám. Pokaždý se courají. Vlajka mezitím namokne a Dája ji pak odnese domů usušit. Tak se nevykrucuj!“

Znovu se na ni namáčkl a tentokrát si ji pro jistotu opřel o stožár. Pak jí zajel jazykem do pusy, kmital jím a rejdil, kde mohl. K tomu se na ni tlačil pánví, aby ho cítila se vším všudy.

Nakonec se od sebe odtrhli celí udýchaní. Najednou jako by se vznášela. Lano povlávalo v dešti. Chytil ho, rozhlédl se a podal jí ranec. „Bacha! Něco ti předvedu.“ Omotal si volný konec okolo dlaně a utíkal od žerdi, až se lano napjalo. Pak se odrazil, popoletěl a zas doskočil k tyči. Popoběhl, opět se zhoupl a tak pořád dokola. Nic jiného pro něj v tu chvíli neexistovalo. Klidně si ulítával.

Když se po chvilce vrátil na zem, postřehl, že Mimi ho s praporem v náručí upřeně sleduje. Byl v rauši a projednou se uvolil podělit. „Troufneš si taky? Je to parádní úlet!“ Vyměnil s ní balík za lano. „Vem to s rozběhem – a pak hup!“

Váhala. „Uvidí mě říďa. Nebo třídní. Bude mazec.“

Ušklíbl se. „Nikdo nekouká. Mají plný brejle trojúhelníků. Tak co? Prubneš to?“

Nakonec se rozhoupala. Vyrazila, odpíchla se – a vzápětí letěla. Svištěla vzduchem a chichotala se. Takhle se snad ještě nikdy neodvázala. Ian se usmál, což u něj vůbec nebývalo zvykem. Jen co ji to zmohlo, začali se znovu líbat, teď už něžněji. Skončili právě v momentě, kdy se ze dveří školy vybatolily ty dvě. Dája na ně vykulila oči. Zrovna tyhle dva by tady nečekala. Jenže Ian z jejího pohledu nevyčetl, jestli zaznamenala i to, jak se muchlují. Teda ne že by na tom záleželo. „Teď už to nevytrhnete!“ utrousil a proplul kolem nich s balíkem v podpaží. Mimi zrudla a ťapala za ním.

Ani on se však nevyznamenal, protože vlajka mezitím navlhla. Odložil namoklý ranec na katedru a třídní ho rozmrzele ohmatala.

„Tohleto je taky rovnoramenný trojúhelník, paní učitelko?“ snažil se ten poklesek zamluvit.

Přeměřila ranec pohledem. „Těžko říct. Vlastně… Gino, odnes ten prapor vedle do třídy.“

„Já se o něj postarám,“ nabídl se. „Až přestane lejt, zas ho vyvěsím a po vyučování pak sundám.“

„Ty se do toho nepleť, Iane. Tuhle starost přenecháme panu učiteli Brabantovi. Laskavě si sedni a dávej pozor. Už toho bylo dost.“

V duchu si nadával, že na tom laně tak ulítnul. Mohl zabodovat a napříště si to posichrovat – a přece vytušil, že tím by na situaci stejně nic nezměnil.

Zazvonilo a Ian se chystal kolotoč zastavit. Jeden mrňous na sedačce vypadal, že se co nevidět pozvrací. Král hřiště s úšklebkem ještě přidal. „Za deseťák to stopnu,“ houkl a klučina zničeně kývl. Vtom Ian prudce zabrzdil. Všichni seskákali a utíkali se zařadit. Oddechli si, že mu protentkrát unikli. Jen ten chudák tam schlíple přešlapoval.

„Tak koukej solit!“ obořil se na něj vrchní trapič.

Hošík svěsil ramena a dál klopil oči. „Ale já nemám.“

„To sis měl rozmyslet dřív.“ Ian k němu popošel. „Nasedej! Já ti ukážu!“

„Dám ti to zejtra. Čestný slovo.“

„To už je pozdě. Platí se hned. Tak něco jinýho. Co třeba bonbony?“

Chlapec jen zavrtěl hlavou.

„Baseballový karty taky ne?“

Nebožák se přikrčil ještě víc.

Vyděrač zalovil v paměti. Byl ustavičně ve střehu a na každého vždycky něco vytáhnul. „Naval závoďáka – toho chevroleta!“

Tentokrát si mohl gratulovat, protože klučík začal hned prohrabávat kapsy. „Můžu ti dát pětník a zbytek ti donesu zejtra ráno – nebo dneska po obědě. Zaskočím domů a vezmu to z kasičky.“

Jenže to už Ian sahal po plátěné brašně, kterou hošík pohodil u plotu – v tu chvíli se ještě těšil, jak se před vyučováním hezky povozí. Vydřiduch vzápětí ukořistil rozpláclé červené fáro. Akorát mu sedlo do dlaně. Ještě svítilo novotou. Strčil ho do kapsy a přitom uslyšel: „Sketo!“

Zas autíčko vyndal, praštil s ním o zem a pak na něj dupl. Bachratá kolečka odlétla, dvířka se vylomila, střecha se promáčkla a červený lak na kapotě popraskal. „Smůla,“ ucedil a odkráčel. Vzápětí si vyčítal, že se neovládl a rozšlápl takový pěkný kousek, přestože svého času skousl už i horší urážky. Ještě štěstí, že ten prcek zezelenal podstatně víc než prve na kolotoči.

Mezitím koutkem oka sledoval, jak se ten bažant ometá kolem hřiště. Teď za ním vyrazil. Kluk byl nový, a ke všemu černý jak bota. Už dřív Ian vyslídil, že k nim brzo někdo přibude. Nezjistil ale to hlavní – že nováček bude z Afriky. Rázoval k němu a trnul. Prohlížel si jeho tmavou pleť, černé oči i zpocenou, vylepanou hlavu. Dostaneš kapky, vyhrožoval mu v duchu. Jako by slyšel tátu: Přátel se drž, a nepřátel ještě víc. „Po zazvonění se musíš zařadit,“ spustil na něj. „Patříš tamhle.“

Hoch přikývl. „Děkuju ti.“ Pronesl to sice s cizím přízvukem, ale rázně, div ne suverénně. Pak odkráčel do řady, jako kdyby zdejší hřiště dávno znal, a měl ho navíc i pod palcem. Iana tou sebejistotou pořádně naštval.

„Ať se de bodnout.“ Rod se k němu přitočil jako ustrašený pejsek. Šlachovitý záprtek s tmavou hřívou až na ramena vždycky kvůli všemu rudl. I teď mu tváře jen hořely. „Co si ten kretén myslí?“ Před Ianem mluvil obzvlášť sprostě, aby působil drsňácky, zatímco král hřiště se v tomhle směru krotil. Otec mu už dávno ručně vysvětlil, že na neslušná slova má patent on, a ne syn.

Vrchní trapič sice už dlouho bral parťáka na milost, ale nic víc. Zato Rod se chlubil, že s ním kamarádí. Tyhle řečičky se hodily tak leda pro holky. Ian v něm viděl jenom poskoka, který mu pomáhá ovládat terén a hlídá, když Ian inkasuje sázky, bere druhým stravenky nebo jim pro zábavu ubližuje. Nakonec ho za onuci považovali všichni. Nedovedl nic než fňukat. I teď kňoural: „Čum na to – vona se s nim vybavuje! Já si s ní nikdy nic nezačnu!“

Dája si za nováčka stoupla a dala se s ním do řeči. Ian je pozoroval. Málem obdivoval, jakou má ta holka odvahu. Jenže když tomu černému vzadu podala smotanou gumu a vzápětí se oba rozesmáli, největší trapič se zamračil. „Tak to teda ne!“ zabručel. Tohle tu trpět nehodlá.

Mimi držela se spolužačkou gumu a sledovala, jak kamarádka usilovně skáče. Na hřišti to žilo. Opodál se dvě holky dohadovaly kvůli šišatě namalovanému panákovi. Jiná seděla na zídce a četla si. Tři hoši závodili v běhu – jeden v závěru nasadil mocný sprint a vyhrál. Další kluci se zas seřadili zády ke škole tak, aby je žádný z učitelů neviděl, a soutěžili, kdo skrz pletivo dočůrá nejdál. Trojice děvčat se pochichtávala nad komiksem. Nějaký capart se brouzdal v pískovišti pod stromy.

Mimi vnímala dění okolo sebe dvojím způsobem. Oba se přitom navzájem vyvažovaly. Ian roztáčel kolotoč a trápil mladší spolužáky – dívka si dovedla spočítat, jak to skončí. Připadala si, jako by s ním ujížděla po horské dráze – jenže v tomhle případě netušila, jak to dopadne. Když nedávno létala kolem stožáru, jásala a zároveň se bála. Jako na houpačce. Člověk vzlétne do výše a pak se zas propadne zpátky. Když při tom nezavře oči, tak ten let nejen cítí, ale ke všemu i vidí. Úplně teď na Ianovi visela, ačkoli si ani nedokázala ujasnit, jestli se od něj chce odtrhnout nebo ne.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Tiráž

Dějství první

PŘED VYUČOVÁNÍM

Dějství druhé

Dějství třetí

Dějství čtvrté

Dějství páté