Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Dr. Milan Rastislav Štefánik — československý národný hrdina

Július Bodnár

Objavte úžasný svet slovenských a českých e-kníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2017 Petit Press

Copyright ePub version © 2018 iAdverti

Copyright © 2017 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Jaroslav Geňo, Dušan Kroliak, Martina Pinková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0355-2

Pôvodná publikácia

Julius Bodnár. Dr. Milan Rastislav Štefánik — československý národný hrdina. „Universum“. Bratislava 1921. 60 s.

Bibliografické poznámky

Dr. Milan Rastislav Štefánik, československý národný hrdina — jeho život a dielo

Napísal Julius Bodnár

Nákladom „Spolku pre postavenie pomníka gen. Štefánikovi“

Tlačou „Universum“ Bratislava

Úvod

Československý národ mal mnoho vynikajúcich mužov v minulosti a má ich aj v prítomnosti, ktorých mená v dejinách ľudského pokolenia skvejú sa a skvieť sa budú, ako žiariace majáky uprostried širokého búrlivého a tmou zahaleného mora, ukazujúce smelým plavcom vytúžený prístav bezpečného a pokojného odpočinku. Sú to mená známe nie len tu doma u nás, ale v celom slavianskom svete, áno na celom okršleku zemskom, kde len aký-taký kultúrny národ prebýva. Komu by nebolo známe v širokom svete meno Jána Husa, toho opravdového „Bojovníka Božieho“, alebo meno Jána Amosa Komenského, veľkého „učiteľa národov“ a v slovanstve meno Jana Kollára, vehlasného hlásateľa slovanskej vzájomnosti a jasne vidiaceho proroka jeho lepšej budúcnosti? A k týmto svetoznámym menám družia sa v novšej dobe aj mená nášho milovaného a všeobecne len „tatíčkom“ zvaného Dr. T. G. Masaryka, zakladateľa a prvého prezidenta Československej republiky a Dr. Milana Rastislava Štefánika, jej vybojovateľa a osloboditeľa Slovákov zpod tisícročného otroctva maďarského, nášho prvého generála a ministra vojny, ktorí oba so svojími spoločníkmi: Dr. Eduardom Benešom, Dr. Štefanom Osuským a našimi statnými legionármi previedli dielo, ktoré v dejinách ľudstva bude sa spomínať stále a čoho stopy viacej nič nezmaže. Lebo Klio, nestranná pisateľka dejín, poznačila ich dielo do sŕdc milionov, pamiatka ich prenášať sa bude z pokolenia na pokolenie.

Ak na koho, tak na týchto mužov iste vzťahujú sa slová nášho Kollára:

„I my máme z kmenu vlastního

mužů, jímžto sluší čest a díky.“

Všetci vyše spomenutí mužovia zaslúžia si toho, aby ich dielo bolo aj zvlášte vyzdvihnuté, ich pamiatka pre potomstvo zvečnená a to sa iste aj stane. Ale my nateraz bližšie chceme sa zaoberať pamiatkou dňa 4. mája 1919. roku tragickou smrťou predčasne a neočakávane usmrteného generála Štefánika, nášho osloboditeľa, aby nám stále bol pred očami ako muž veľkej viery, smelých činov; ako vedátor svetového mena a večne sa skvúci národný hrdina. O čom si slovenský ľud v ťažkom otroctve od stáročí bájil, že príde šťastný a odvážlivý mladoch, ktorý zakliatu krásavicu vyslobodí z jej kliatby, tak sa aj stalo: tá kráska, naše Slovensko je oslobodené a to pomocou a hrdinstvom nášho nezapomenuteľného Štefánika.

Časť I. Životopis generála Štefánika

1. Rodisko Štefánikovo

Pri veľkých mužoch obyčajne bere sa ohľad aj na ich rodisko, lebo to tiež mohutne vplýva na ich duševný vývin a mnohokrát určuje ich životný smer. Nu a to smelo môže sa povedať aj o rodisku Štefánikovom, o Košariskách u Brezovej.

Je to kraj svojrázny, priesmyk v pohorí belohorskom v západných Karpátoch, rozhranie vôd medzi riekou Moravou a Váhom. Tu leží niekoľko roztratených chalúp, ktoré netvoria osobitnú obec, ač novšie majú tú snahu, ale dakedy musely tu byť ovčiarske košiare, preto aj ostalo to meno Košariská. Tunajší obyvatelia, žijúci ako voľné dietky prírody, sú zdraví, tvrdí, odvážliví a ako takí väčším dielom dobrí streľci. Náboženstva sú evanjelického a zväčša ubehlíci z časov náboženských preháňok a tureckých válok, ako aj ostatní v tomto kraji. Nie jedna rodina osadila sa tu aj z českomoravských exulantov.

O ich slobodymilovnosti svedčí, že sa cirkevne roku 1870 odtrhli od mestečka Brezovej, lebo nechceli prispievať na impozantný a nákladný chrám mestský a založili si vlastný cirk. sbor a síce: Horné a Dolné Košariská, Dlhý vršok, Trvajová, Priepasné, Mynárová, Šindeláci a Mosnáci. Prvým ich kňazom od 12. januára 1870. roku bol Pavel Štefánik, otec nášho generála, ktorý tu až do svojej smrti roku 1913. a tak vyše 42 rokov blahodárne pôsobil a nový sbor uprostried rozháraných pomerov povolanou rukou zriadil a na pevný základ postavil.

Hneď nad úhľadným chrámom dvíhajú sa do značných výšin dva homolovité kopce, Úboč a Kopec, medzi ktorými na juh otvára sa krásna dolinka, Lopušná, s bohatými tromi prameňmi, kam mladý Milan nie raz zašiel papierové loďky spúšťať. Dolinka je plná prírodných krás a divokej romantiky, obtočená najvyššími kopcami brezovského pohoria. Od západu vrch Mravcové, od juhu Vysoké a lesnatá Klenová strážia nad ňou, aby svoj pôvab netratila a tak výletníkom príjemný pobyt i pocit poskytovala.

Na severozápad od fary vyčnieva osamelé, podlhovasté a trojkopcovité Bradlo, najvyšší vrch v tomto bližšom okolí, terajšie miesto odpočinku generálovho. Ono ponad všetky vrchy nadkukáva a ani samo netušilo, akej pocty dôjde u Československého národa. Ak predtým vyhľadávali jeho temä naši pohanskí predkovia, ešte vo väčšej miere budú ho vyhľadávať ich potomné deti.

K východu otvára sa utešený výhľad na čachtické a novomestské vrchy, ta ďalej za Váh na Tematín a vysoký Inovec, všade samá romantika, samá bujarosť prírodná a utajená čarovnosť neprehľadných lesov. Človek v tomto kraji nevdojak sa tak cíti, ako by mu všetky vršky našuškávaly: „Neboj sa nikoho, my ťa ochránime.“

A práve tieto pahrbky, tento čarokrásny slovenský kraj bol svedkom prvých pokusov boja proti tyranii za ľudskú a národnú slobodu. Tu v okolí Bielej Hory odohrávaly sa dobrodružstvá hôrnych chlapcov, Jánošikovej družiny, chýrneho Hrajnohu, ktorého rod až do dnes žije za Bradlom,[1] aby chránili úbohé poddanstvo proti krutovláde zemanskej. — Tento kraj bol dejišťom prvého povstania slovenského, keď neohrožený Hurban pod národnou zástavou tiahol z Brezovej na Myjavu. Dňa 28. apríla 1848. sostavili žiadosti slovenského národa v stolici nitrianskej v 8 bodoch.[2]

Áno, kraj tento aj počas najkrutejšej cudzoplemennej nadvlády maďarskej žil svojim voľným dychom a životom, a pokiaľ maďarská reč tisla sa až do samých Tatier,[3] tu sa ona nemohla nijak udomácniť. Ký div tedy, že už sám — prírodných krás a historických vzpomienok plný rodný kraj, mohutne vplýval na vnímavého chlapca; budil jeho obrazotvornosť, vyviňoval v ňom slobodymilovnosť, utvrdzoval ho v slovenskej rýdzosti a odkazoval k odhodlanosti a smelosti, keď brúsil ako chlapec cez neprehľadné hory a poskakoval s kopca na kopec.

2. Rodičovský dom a výchova v ňom

Otec nášho hrdinu, Pavel Štefánik, bol synom toho istého mena, Pavla Štefánika, ev. kňaza krajňanského. Celý rod pochádzal zo Senice, kde sa mnoho exulantov českých usadilo. Matka otcová bola vlastná sestra Vilka Šuleka, Maďarmi pri Hlohovci r. 1848. popraveného národovca slovenského, menom Ľudevita Šuleková. Druhý brat Ján Šulek bol v komárňanských kazematách usužovaný. Bohuslav Šulek odsťahoval sa do Chorvatska, kde stal sa popredným literátom horvatským.

Že tieto mučedlnícke udalosti nezmizly bez stopy, ale udržovaly sa v rodinnej tradícii, je isté, ba naopak zahrievaly sa aj v detných deťoch a vyvolávaly spravedlivý hnev proti každej tyranii, ale zvlášte maďarskej. A preto už v otcovi nášho generála vystupovalo slovenské povedomie v toľkej miere, že ako národovec bol neohrožený, neznajúci žiadneho pojednania s okolnosťami, v čom ho jeho odľahlé a svojrázne pôsobište len utvrdzovalo. Už ako v študentovi natoľko horelo srdce rodoláskou, že bol so svojími tiež už nebohými druhmi Štefanom Fajnorom, Jánom Mockom a Pavlom Beblavým z bratislavského ev. lycea vylúčený a v treskúcej zime vybral sa do Baňskej Štiavnice. Profesori chceli v ňom zlomiť slovenskosť a urobiť ho povoľným nástrojom maďarského vlastenčenia; ale docielili opak toho, že ešte aj v deťoch kriesil zápaľ nie len slovenského, ale vôbec slovanského vedomia a oduševnenia. Na stenách jeho visely obrazy všetkých výtečnejších dejateľov veľkého Slovanstva, tak že každé jeho dieťa cítilo sa byť synom alebo dcérou matky Všeslávie.

Otec nášho generála aj ináče bol rázovitý človek, odlišný od mäkkého a kontemplatívneho typu ev. pastora. Jeho vlastní spolužiaci uznávali, že lepšie by sa bol hodil na svetskú dráhu. Kňazskú postať volil si viac z rodinnej tradície, ako to u Slovákov evanjelikov bolo vo zvyku. Už výraz jeho tváre prezrádzal plno energie, náladou bojovný, vo výraze sečný, neľakajúci sa žiadneho protivenstva. So zbraňou, menovite ako odvážlivý lovec, práve tak vedel narábať, ako so svätými knihami, čo sa v tom samotárskom a hornatom kraji akoby samo sebou rozumelo. Nuž a táto mužská odvaha prechádzala aj na dietky, ktoré sa nikdy neľakaly žiadnych ťažkostí ani prekážok, ale hodily sa do životného boja bez zvláštnych hmotných prostriedkov a udržaly sa v ňom.

Ako taký dobre hodil sa pre Košariská, aby od prírody voľný a duševne ešte nezkrotený ľud ukáznil, jeho prirodzenú samopaš kresťanským a národným ideálom podriadil. A to sa mu aj podarilo. Za krátky čas po horách po dolách roztratené chalupy predstavovaly jeden úplný celok a zanechal po sebe najusporiadanejší cirkevný sbor, preniknutý bodrým národným duchom a citom.

Jeho manželka, až do dnes žijúca Albertína rod. Jurenkova, dobre vynímala sa pri tvrdom, prísneho pohľadu i ostrého výrazu mužovi so svojou ženskou nehou, útlocitom a dobrým, šľachetným srdcom. Ona nevedela sa nahnevať, ale ani len ostro na niekoho podívať. Z jej pohľadu sálala vždy samá láskavosť a dobrota, tak že hosť cítil sa na prvý okamih ako doma. Aj vedel Štefánikov dom priťahovať ľudí. Náš oslávenec Dr. J. M. Hurban nikde nevedel si tak odpočinúť uprostried svojich bojov, ako u Štefánikov na Košariskách, kam došiel zavše aj na týždeň, na dva. Jeho pobyt a vážne rozhovory o národných veciach iste aj na nášho národného hrdinu vplývaly, budily v ňom chuť a túžbu národu žiť, zaň pracovať, jeho slávu napomáhať a bude-li treba, za jeho slobodu bojovať, ba aj život obetovať.

V synovi Milanovi obe povahy rodičov boly šťastne spojené. Otcova odvaha a tvrdosť a matkina beznáročnosť a nežnosť, ktoré povahy vždy a všade uplatňovaly sa na svojom mieste. Náš hrdina Štefánik bol jednak odvážlivý, smelý ako učenec na vrchu Mont Blanku alebo na ostrovoch Tahiti, ako aj čo vojak na bojišti a v lietadle; — avšak jednak nežný, skromný pod doktorským klobúkom, ako aj pod generálskou, zlatom obrúbenou čiapkou.

Rodičia jeho mali 12 dietok, z ktorých 9 ostalo na žive. Milan narodil sa dňa 21. júľa r. 1880. a je v rade 35. v tom roku. Ukazuje, aký opravdu panslávský duch ovládal otca, keď mu dal popri menu Milan aj meno Rastislav — a najstaršiemu Igorovi aj Branislav — ani čo by bol vedel, že bude obnovovateľ bývalej ríše kráľa Rastislava. Krstený bol 28. júľa a krstnými rodičmi boli: švagor otcov, Štefan Fajnor, výtečný národný pracovník a hudobník a jeho manželka Emilia Fajnorová rod. Jurenková.

Už v dome rodičovskom vynikal malý Milan medzi ostatnými. Už ako malý chlapček vliepal sa do okna a keď sa ho mamička spytovala, čo robí — odpoveď znela: „Čítam svoje hviezdičky!“ Na všetko bol zvedavý, čo nie raz omrzlo starostlivého otca a odriekol mu: „Ale iď, ty filosof!“ Ako sme spomenuli, rád chodil do Lopušnej ku pramienkom; vzal si mendíka a tam aj 3 — 4 hodiny pobudnul, robil „šífy“ a spúšťal ich, že ide do Ameriky. Ostatné dietky to nezaujímalo. Vydriapal sa na stôl a odtiaľ skákal, hovoriac, že letí. Rád mal babku Kubovičku, ktorá v dome u rodičov vypomáhala, jeho vypestovala a pekné povesti národné mu vyprávala, tak že aj neskôr z Paríža dával ju pozdravovať. Otec pri čítaní takého pozdravu cele natešený zvolal raz pred pisateľom týchto riadkov: „Podarené jedno dieťa!“

Aj bol podarený hneď za mlady a hoci telesne aj slabý so stopami osýpok na tvári, predsa bol opravdový Milan, miláčok i rodičov, i kamarátov a každého, kto ho poznal.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Pôvodná publikácia

Úvod

Časť I. Životopis generála Štefánika

1. Rodisko Štefánikovo

2. Rodičovský dom a výchova v ňom

Časť II. Založenie a účinkovanie „Spolku pre postavenie pomníka generálovi Štefánikovi“

Časť III. Prvé výročie úmrtia generála Štefánika