Deklarace smrti

(ukážka)

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Gemma Malley

Deklarace smrti – e-kniha

Copyright © Fragment, 2013

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Pro Dorie Simmonds

První kapitola

11. ledna 2140

Jmenuji se Anna.

Jmenuji se Anna a neměla bych tady být. Vůbec bych neměla existovat.

Ale existuji.

Není moje vina, že jsem tady. Nikoho jsem neprosila, abych se narodila. Ale stalo se. Objevili mě brzy, a to je dobré znamení. Alespoň to tvrdí paní Pincentová, která vede Grange Hall, kde bydlím i já. Lidi, jako jsem já, tu vychovávají k tomu, aby byli užiteční, což je v dané situaci to nejlepší, co nás mohlo potkat – jak dodává paní Pincentová.

Nemám příjmení, na rozdíl od ní. Její celé jméno je Margaret Pincentová. Někdo jí říká Margaret, hodně lidí paní Pincentová, a pro nás je to vedoucí vychovatelka. V poslední době jsem o ní někdy mluvila jako o paní Pincentové, ale samozřejmě ne v její přítomnosti – nejsem přece hloupá.

Vyvolení mají obvykle alespoň dvě jména, a někdy i víc.

Já ne. Jsem jenom Anna. Paní Pincentová je přesvědčená, že lidé jako já další jméno nepotřebují. Jedno úplně stačí.

Jméno Anna se jí vlastně vůbec nelíbí – říkala, že když mě sem přivezli, pokusila se ho změnit. Byla jsem ale tvrdohlavé dítě a na jiné oslovení jsem nereagovala. Nakonec to vzdala. Jsem moc ráda, protože moje jméno je pěkné, i když mi ho dali moji rodiče.

Rodiče nenávidím. Starali se jen sami o sebe a porušili Deklaraci. Teď jsou ve vězení. Vůbec nevím kde. Nikdo z nás o svých rodičích nic neví. Podle mě je to dobře – každopádně bych jim neměla co říct.

Žádné ze zdejších dětí nemá příjmení. Je to jedna z věcí, kterými se lišíme. Není to samozřejmě nejdůležitější rozdíl. Mít jen křestní jméno je to nejmenší. Někdy ale toužím mít i nějaké další, třeba nehezké nebo hanlivé – bylo by mi úplně jedno jaké. Kdysi jsem se dokonce vedoucí vychovatelky zeptala, jestli bych nemohla být Anna Pincentová. Jestli bych nemohla používat její příjmení. Velice ji to rozzlobilo a dostala jsem pohlavek. Navíc jsem týden nesměla dostávat teplé jídlo. Paní Larsonová, naše učitelka šití, mi později vysvětlila, že je urážka, když někdo jako já chce nosit jméno paní Pincentové. Mohlo by to vypadat, že jsme příbuzné.

Vlastně i já mám svým způsobem určité další označení, které se ale používá před jménem. Máme ho všichni stejné, a proto ani jako jméno nevypadá. Paní Pincentová u sebe stále nosí seznam, na kterém jsem zapsaná jako:

Přebytečná Anna.

Ve skutečnosti je to spíš popis než jméno. My všichni na Grange Hallu jsme Přebyteční. Přebyteční cvičení pro práci. Výkonní Přebyteční.

V podstatě mám velké štěstí, že jsem tady. Dostala jsem šanci, abych napravila přestupek rodičů – když budu pilně pracovat, mohli by mě zaměstnat. Zdaleka ne každý má takovou možnost. V některých zemích Přebytečné zabíjejí. Utratí je jako zvířata.

U nás by to samozřejmě nikdy neudělali. V Anglii nám pomáhají, abychom byli užiteční ostatním lidem. Takže vlastně ani není tak špatné, že jsme přišli na svět. Vybudovali Grange Hall a vychovávají tu personál pro Vyvolené. Proto musíme tvrdě pracovat, abychom projevili svoji vděčnost.

Není ale možné, aby po celém světě byla zařízení pro všechny Přebytečné, kteří se kdy narodili. Je to jako stokrát nic, které umořilo osla, prohlásila jednou paní Pincentová. Úplně každý Přebytečný může být tou poslední kapkou, která osla zabije. Nejlepší pro všechny asi bude, když nás utratí – kdo by chtěl být kapkou, která zničí Matku přírodu? Z toho důvodu nenávidím svoje rodiče. Že jsem tady, je totiž jejich vina. Mysleli jen sami na sebe.

Občas vzpomínám na děti, které museli zabít. Uvažuji, jak to Úřady dělají a jestli to bolí. Zajímalo by mě, kde v těch zemích berou služebné a hospodyně. Nebo opraváře. Moje kamarádka Sheila tvrdí, že někdy děti likvidují i u nás. Ale já jí nevěřím. Paní Pincentová říká, že Sheila má moc bujnou fantazii a že to bude příčina jejího neštěstí. Nevím, ale Sheila si skutečně občas dost vymýšlí. Když k nám přijela, přísahala, že její rodiče nepodepsali Deklaraci a ona je Vyvolená, protože se vzdali Dlouhověkosti. Opakovala pořád dokola, znovu a znovu, jak si ji vyzvednou, jakmile celou záležitost dají do pořádku.

Samozřejmě nikdy nepřijeli.

V Grange Hallu je nás celkem pět set. Patřím mezi nejstarší a taky jsem tu nejdéle. Žiji tady od svých dvou a půl let – tolik mi bylo, když mě našli. Věřili byste, že jsem předtím bydlela v podkrovní mansardě? Zřejmě mě uslyšeli plakat sousedé. Věděli, že v domě nemají být žádné děti, a proto zavolali Úřady. Paní Pincentová je přesvědčená, že bych jim za to měla být velice vděčná. Děti nějakým způsobem vědí, co je správné, a já asi brečela, protože jsem chtěla, aby mě objevili. Co jiného jsem měla dělat – strávit celý život na půdě?

Na mansardu ani na rodiče si vůbec nevzpomínám. Něco mi možná v paměti utkvělo – ale nejsem si jistá. Možná si jen vybavuji své sny. Jak může někdo porušit Deklaraci a mít dítě jen proto, aby ho pak držel někde na půdě? Je to naprostý nesmysl.

Nepamatuji se moc ani na svůj příchod do Grange Hallu, ale na tom není nic divného. Kdo by si taky pamatoval něco z doby, kdy mu bylo dva a půl? Vzpomínám si, že mi byla zima a pořád jsem volala rodiče, až jsem úplně ochraptěla, protože jsem si tehdy ještě neuvědomovala, jak jsou sobečtí a hloupí. Taky si vybavuji, že ať jsem se snažila, jak chtěla, měla jsem neustále nějaké konflikty. A to je skutečně všechno.

Problémy už nemám. Paní Pincentová říká, že jsem se naučila být zodpovědná a mám naději stát se Užitečnou osobou.

Užitečná osoba Anna. Zní to mnohem líp než Přebytečná.

Moje šance na zařazení mezi Užitečné osoby spočívá v tom, že se rychle učím. Umím výborně uvařit padesát jídel a slušně dalších čtyřicet. Ryby nezvládám tak dobře jako maso, jsem ale dobrá švadlena a podle posledního hodnocení ze mě jednou bude velice solidní hospodyně. Pokud ještě vylepším pár maličkostí, dostanu příště mnohem lepší vysvědčení. Znamená to, že až za šest měsíců opustím Grange Hall, mohla bych se dostat do nějakého slušného domu. Za půl roku mi bude patnáct. Paní Pincentová prohlásila, že je načase, abych se starala sama o sebe. Naštěstí mám výborný výcvik. Vím, kde je moje místo, a to se lepším lidem líbí.

Nejsem si jistá svými pocity při pomyšlení na odchod z Grange Hallu. Bude to jistě vzrušující, ale mám taky strach. Nejdál jsem se zatím dostala do jednoho domu v blízké vesnici. Byla jsem tam tři týdny na praxi, když hospodyně majitelky onemocněla. Jednou v pátek v noci mě tam odvedla učitelka vaření, paní Keanová, a pak mě zase přivedla zpátky. Z vesnice jsem moc neviděla, protože byla tma.

Pracovala jsem v nádherném domě. Vůbec nic se nepodobalo Grange Hallu. Stěny byly natřeny jasnými teplými barvami, na tlustých kobercích položených na podlaze jsem mohla klečet, aniž bych si otlačila kolena, a obrovské široké pohovky mě lákaly, abych se v nich stočila do klubíčka a celý čas tam prospala.

Ze všech oken bylo vidět do veliké zahrady, která budovu obklopovala a která byla plná květů. V její zadní části tehdy nic nerostlo, ale paní Sharpeová tam někdy vysazovala zeleninu. Pěstování květin je prý slabost a Úřady to neschvalují. Potraviny se teď nemohou po světě rozvážet letecky a každý si musí zásoby vypěstovat sám. Ona si ale myslela, že květiny jsou taky důležité, i když naši představitelé s tím nesouhlasí. Jsem si jistá, že měla pravdu – i já věřím, že květiny můžou být stejně významné jako jídlo. Přijde na to, po čem toužíte.

V domě nikdy nebyla zima, protože paní Sharpeová občas zapnula topení. A byla to ta nejpříjemnější a nejlaskavější žena – když jsem jednou uklízela ložnici, dovolila mi, abych si zkusila rtěnku. Odmítla jsem, protože jsem se bála, aby to neprozradila paní Pincentové, ale později jsem toho litovala. Se mnou vždycky mluvila, jako bych ani nebyla Přebytečná. Byla ráda, že se v domě zase jednou objevila mladá tvář.

Milovala jsem to tam – hlavně proto, že paní Sharpeová byla velmi milá, ale i proto, že mě bavilo prohlížet si fotografie těch nejúžasnějších míst. Byly rozvěšené po celém domě. Na každé z nich byla usměvavá paní Sharpeová, v ruce držela nějaký nápoj nebo stála před krásnou budovou či sochou. Vysvětlila mi, že fotografie jsou vzpomínkou na všechny její dovolené. Minimálně třikrát za rok jezdila do zahraničí. Dřív létala letadlem, ale nyní tarify hodně podražily, a ona používá loď nebo vlak.

Přesto jezdí, protože člověk musí poznat svět. Jinak by to nemělo smysl. Chtěla jsem se zeptat: „Jaký smysl?“, ale radši jsem mlčela. Není zdvořilé klást otázky. Vyprávěla, že navštívila sto padesát různých zemí, některé i víc než dvakrát. Snažila jsem se nezírat na ni s otevřenou pusou, abych neprozradila, že nemám vůbec tušení, kolik je na světě států. V Grange Hallu se takové věci neučíme.

K dnešnímu dni už paní Sharpeová navštívila alespoň sto padesát tři zemí, protože od mé návštěvy v jejím domě uplynul celý rok. Jak bych si přála být její hospodyní. Ani jednou mě neuhodila.

Musí být vzrušující cestovat kolem světa. Paní Sharpeová mi ukázala mapu a vysvětlila mi, kde je Anglie. Vyprávěla o pouštích na Středním východě, horách v Indii a o moři. Myslím, že mým nejoblíbenějším místem by byla poušť, protože tam nejsou vůbec žádní lidé. Na poušti bych nemohla být Přebytečnou – i když vím, že jednou z nich jsem. Nežil by tam ale nikdo, kdo by mi to neustále připomínal.

Poušť asi nikdy neuvidím. Paní Pincentová mi řekla, že všechny velice rychle mizí, protože se na nich staví. Poušť je luxus, který si nemůžeme dovolit. A já bych se radši měla starat o kvalitu svého žehlení, místo abych přemýšlela o místech, na která se stejně nikdy nedostanu. Myslím, že nemá pravdu, ale to bych si jí nikdy nedovolila říct. Paní Sharpeová mi vyprávěla o své hospodyni, která s ní jezdila na všechny dovolené. Balila jí zavazadla, zajišťovala jízdenky a starala se o podobné věci. Byla prý u ní čtyřicet let a paní Sharpeovou velice mrzelo, když zemřela. Teď cestuje sama. Nová hospodyně nesnáší horko, a proto ji nechává doma. Mně by teplo vůbec nevadilo, kdybych dostala práci u někoho, kdo hodně cestuje. Poušť je to nejžhavější místo a já jsem si jistá, že bych ji milovala.

„Anno! Anno, okamžitě pojď sem!“

Anna zvedla hlavu od malého deníčku, který dostala jako dárek na rozloučenou od paní Sharpeové, a rychle ho i s perem vrátila do tajné skrýše.

„Ano, paní Pincentová,“ odpověděla, vyběhla z umývárny a s tváří celou rudou pospíchala po chodbě. Jak dlouho ji paní Pincentová volala? Jak to, že ji neslyšela?

Ve skutečnosti si nikdy dřív neuvědomila, jak nesmírně zajímavé může být psaní. Deníček dostala od paní Sharpeové před rokem. Byl to malý tlustý sešit plný silných, krémově zbarvených stránek, které vypadaly tak nádherně, že se vůbec neodvážila poničit báječný papír jedinou šmouhou. Čas od času ho vytáhla, aby se s ním mohla potěšit. Než deník zase schovala, obracela ho chvíli v rukách a provinile se radovala z doteku jemné kůže na své pokožce. Nikdy do něj ale nic nenapsala – až do dnešního dne. Dneska z nějakého neznámého důvodu vzala sešit, uchopila pero a bez přemýšlení začala psát. A jakmile jednou začala, zjistila, že nemůže přestat. Myšlenky a pocity, obvykle potlačené obavami a únavou, se najednou draly na povrch, jako kdyby lapaly po dechu.

Byl to skvělý pocit. Jestli ji ale někdo odhalí, dostane pořádný výprask. Zaprvé, nesměla od kohokoliv přijímat dárky. A zadruhé, v Grange Hallu byly deníčky a psaní přísně zakázané.

Paní Pincentová jim neustále opakovala, že tady nejsou proto, aby si četli a psali, ale aby se učili a pracovali. Byla přesvědčená, že vše by bylo mnohem jednodušší, kdyby se Přebyteční neučili číst a psát. Je to velice nebezpečná věc. Nutí k přemýšlení, a když Přebyteční moc myslí, jsou neužiteční a těžko zvládnutelní. Lidé však chtěli vzdělané služebné a hospodyně a paní Pincentová neměla na vybranou.

Anna věděla, že jestli se skutečně stane Užitečnou osobou, přijde o deník úplně. Pokušení je pro vás zkouška, říká paní Pincentová. A ona už dvakrát zklamala – nejdřív přijala dárek, a teď do něj dokonce psala. Loajální Užitečná osoba nesmí podobnému lákadlu podlehnout. Užitečná osoba jednoduše nemůže porušit předpisy.

V minulosti Anna pravidla vždycky respektovala. Věřila, že nařízení existují proto, aby se dodržovala do posledního písmene. A nakonec narazila na něco, čemu prostě nemohla odolat. Deník ji sváděl ke psaní a bylo jasné, že kostky jsou vrženy. Nechtěla o něj přijít, ať to stojí cokoliv. Cestou ke kanceláři paní Pincentové se rozhodla, že nechá sešit schovaný, aby ho nikdo nenašel. Když se nikdo nedoví o jejím hrozném tajemství, nebude se muset bát, že ten malý střípek pohody, který si pro sebe v Grange Hallu urvala, by ji nějak ohrožoval.

Než zahnula za roh, rychle zkontrolovala svůj vzhled a uhladila si kombinézu. Přebyteční musí za každých okolností vypadat čistě a upraveně. V žádném případě nechtěla paní Pincentovou zbytečně dráždit. Patřila nyní mezi Vhodné, což Anně přinášelo určité výhody. Když zbylo při večeři jídlo, mohla si jít přidat. Dostala taky druhou přikrývku, která jí zaručovala klidný spánek, místo aby se celou noc klepala zimou. Problémy byly tou poslední věcí, již by si přála.

Zhluboka se nadechla a soustředila se, aby před vedoucí vychovatelku předstoupila jako ta vždycky tichá a spořádaná Anna. Zatočila za roh a zaklepala na dveře.

Kancelář paní Pincentové byla chladná temná místnost s dřevěnou podlahou. Ze zažloutlých stěn se loupala omítka a ostré světlo nad hlavou odhalovalo ve vzduchu zvířený prach. Anně bylo téměř patnáct, ale tolikrát dostala v těchto místech výprask nebo byla jinak potrestaná, že instinktivně pocítila strach pokaždé, když překročila práh.

„Tady jsi, Anno,“ podrážděně zvolala paní Pincentová. „Příště mě prosím nenech takhle dlouho čekat. Chci, abys připravila postel pro nového chlapce.“

Anna přikývla. „Ano, paní vychovatelko,“ dodala uctivě. „Pro Malého?“

Obyvatele Grange Hallu roztřídili na Malé, Střední a Čekatele.

Mezi Malé patřili většinou nově příchozí – od nemluvňat a batolat až po pětileté. Nikdo nemohl přehlédnout příchod nového Malého, protože než se aklimatizoval v cizím prostředí, ozýval se po celé dny pláč a křik. Aby svým nářkem nerušili ostatní, byly ložnice pro Malé umístěny v nejvyšším patře. Takový byl alespoň úmysl, avšak ve skutečnosti se obyvatelé Grange Hallu pláče nikdy docela nezbavili. Pronikal do všech koutů a lkaní nových Malých vyvolávalo ve všech nepříjemné vzpomínky; proplakané roky se vznášely ve vzduchu jako duchové. Nikdo z Přebytečných úplně nezapomněl na první týdny a měsíce v cizích nevlídných prostorách Grange Hallu. Vracely se jim představy, jak je sebrali zoufalým rodičům a v noci převezli do neznámého, neútulného domu. Vždy, když dorazil další obyvatel, ucpávali si ostatní uši a ze všech sil se snažili ignorovat představy, které si nevyhnutelně našly cestu do jejich podvědomí. Nikomu těch Malých nebylo líto – pokud vůbec něco cítili, byly to jen zlost a hněv.

Další Přebytečný je vyváděl z míry a vyjetých kolejí.

Středním bylo mezi šesti a dvanácti lety. Občas nějaké přivezli, ale ti většinou neplakali. Naopak, chovali se tiše a uzavřeně. Naučili se rychle pravidla ústavního života a došli k závěru, že slzy a záchvaty vzteku nestojí za výprask a že jim je nikdo nebude tolerovat. Bylo s nimi sice méně práce než s Malými, ale zato si přinesli hodně vlastních problémů. Přivezli je dost pozdě, s rodiči strávili příliš mnoho času a často měli naprosto nemožné názory. Někteří zpochybňovali přednášky, jiní, jako třeba Sheila, tajně doufali, že si pro ně rodiče přijdou. Střední byli zkrátka někdy velice hloupí a odmítali pochopit, že mají obrovské štěstí, když se do Grange Hallu dostali.

Anna patřila mezi Čekatele. Čekatele na zaměstnání. Výcvik byl nyní značně tvrdý a předpokládalo se, že jeho absolvent zvládne všechno, co bude jednou potřebovat u svých budoucích zaměstnavatelů. Čekatel byl ten, koho testovali, diskutovali s ním na téma rodiče a Přebyteční a léky na Dlouhověkost, zjišťovali, jestli ví, kde je jeho místo, a jestli je připravený na život Venku. Anna byla dost chytrá na to, aby se neprozradila. Rozhodně nechtěla patřit mezi hlupáky, kteří se při každé příležitosti museli vypovídat a zkritizovat Deklaraci. Užili si dvě minuty slávy a potom je šoupli na samotku. Náročná práce, říkala paní Pincentová. Anna se při tom pomyšlení zachvěla. Ona každopádně věděla, kde je její místo, a nehodlala se přít kvůli přírodním vědám a Úřadům. Už tak se cítila hrozně, a to nebyla žádný zapřisáhlý rebelant.

Vychovatelka se ušklíbla. „Ne, není Malý. Přichystej postel v ložnici pro Čekatele.“

Anna doširoka otevřela oči. Ještě nikdo nepřišel do Grange Hallu jako Čekatel. Určitě šlo o omyl. Jestli ovšem nebyl na výcviku někde jinde.

„Při… přišel z nějakého jiného střediska pro Přebytečné?“ zeptala se bez přemýšlení. Paní Pincentová zakázala klást otázky, pokud se netýkaly objasnění konkrétního úkolu.

Její oči se nepatrně zúžily. „To je všechno, Anno,“ pronesla s lehkým kývnutím. „Ať to máš za hodinu všechno hotové.“

Anna se lehce uklonila a otočila se k odchodu. Nechtěla dát najevo neodbytnou zvědavost, která ji přemáhala. Přebytečnému Čekateli totiž muselo být nejméně třináct. Kdo to byl? Kde byl po celou dobu? A proč sem tak náhle přišel?

Table of Contents

První kapitola

Tipy pro Vás a Vaši čtečku: