Přeložila:

EVA BROŽOVÁ

Pamela Hartshorne: Dům stínů

Vydání první

Copyright © Pamela Hartshorne, 2015

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2225. publikaci

Přeloženo z anglického originálu House of Shadows, vydaného nakladatelstvím Macmillan, an imprint of Pan Macmillan, Londýn,

v roce 2015

Český překlad © 2018 Eva Brožová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2018 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2018 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0969-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0970-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Pamela Hartshorne

DŮM STÍNŮ

Kapitola první

Jaká je vaše první vzpomínka? Moje je temnota, pocit beztíže, očekávání. Záchvěv vědomí, stoupání k povrchu a vzápětí propad zpátky do nicoty.

„Kate? Kate, slyšíš mě?“

Slyším hlas. Nevím, kdo je Kate, ale ona neodpoví. Možná je jako já, vznáší se, obklopená tmou. Tahle prázdnota, naprostá absence jakýchkoli vjemů, mě naplňuje klidem. Kdykoli dopluju těsně k jejímu povrchu, tma je rozrytá střepy bolesti a pronikavým strachem, a tak se rychle vrátím do temného úkrytu.

Myslím, že uběhl nějaký čas. Slyším zvuk, který neznám: lenivé syčení, dlouhý povzdech, ale na člověka příliš pravidelný. Pocit prodlení v mé hlavě je intenzivnější, nejdřív jen naléhavý a posléze nutkavý. Musím něco udělat, něco důležitého, ale na hranici mého vědomí si olizuje rty bezejmenný, beztvarý děs a já se bojím. Vím, že se musím probudit, že si musím vzpomenout, ale nemůžu, nechci. Je bezpečnější zůstat schovaná ve tmě.

Útržky.

„Jak dlouho takhle zůstane?“ Podrážděný hlas.

„Už sama dýchá. Doktoři tvrdí, že musíme prostě čekat.“ Jiný hlas. Klidný, chladný. Nedokážu rozeznat, jestli ty hlasy patří muži, nebo ženě. Doléhají ke mně z velké dálky, zdeformované hlubinami mého kómatu.

„Bylo by lepší, kdyby umřela.“ Trpce.

„To neříkej.“ Ticho. „Tady ne.“

Mohl by to být sen. Znamená to, že spím? Asi ano.

Pocit, že nejsem sama, studená ruka na mém zápěstí a náhlý strach. Někdo se nade mnou sklání. Cítím tlak těla, dech na svém obličeji a v uchu šepot plný zloby.

„Měla jsi umřít.“

Je to rychlé, tak rychlé, že se mi to možná zdá, ale jsem si jistá úlevou, která mě zaplaví, když mě ty prsty pustí a dotyčný se napřímí.

„Sestro, jak jí dneska je?“

Tohle je asi taky sen. Doufám. Doufám, že se mi to zdá.

Vzpomeň si. Musíš si vzpomenout. Ta myšlenka si razí cestu tmou, strachem a ochromující bolestí, ale je to jako opřít se ramenem do těžkých dveří. Snažím se otevřít mysl, ale když se objeví skulina, vidím jen hrůzu, která se na mě vrhá, a snažím se vykřiknout, nedokážu však otevřít ústa. Nedokážu dýchat. Nedokážu se pohnout. Nedokážu se pohnout!

„Myslím, že se probírá.“

Chvatné kroky, zkušené prsty na mém zápěstí. „Jen vám dám něco proti bolesti, Kate.“

Bleskurychlé bodnutí a pak prudký pád zpátky do požehnané prázdnoty.

Na víčkách mi leží obrovská závaží a vytrvalý, nepřirozený hluk mě ponouká, abych se probudila. Píp, píp, píp, píp. S nesmírným úsilím se mi podaří otevřít oči. Vidím zeď, jednotvárnou, světlou a nějak zvláštní, a náhle se mi spustí v hlavě alarm. Bolí mě celé tělo a mám tak sucho v ústech, že nedokážu polknout.

Oči mi sklouznou ze zdi na pokrývku. Je bílá a hladká. Postel. Jsem v posteli. Konečně něco, co dává smysl.

Ale nemůžu se pohnout. Snažím se zvednout paži, zavrtět prstem u nohy, ale tělo nereaguje. K posteli mě přišpendlilo neviditelné zvíře a moje srdce panikaří jako uvězněný ptáček, a když opět zavřu oči, zběsile mi tluče v hrudníku.

„Proboha! Fiono! Právě otevřela oči!“ Nedočkavé zašustění, jako by někdo chvatně odhodil papír.

„Víš to jistě?“

Postava sklánějící se nade mnou. Cítím kvalitní vlnu, psy a uklidňující, povědomý odér kůže. „Sežeň sestru! Kate? Kate, slyšíš mě?“

„Jaspere, uhni. Ať se na ni může sestra podívat.“

Ticho… a pak na mém zápěstí spočine autoritativní ruka. „Kate? Dokážete otevřít oči?“

Nevím, kdo je Kate, ale ten hlas mluví očividně se mnou. Namáhavě zvednu víčka a spatřím ženu v modré tunice. Ta barva mě bodá do očí a na jejím oblečení je něco zvláštního, co nedokážu identifikovat.

„Kde…?“ Cosi mi překáží v krku, jakási trubička, a dráždí mě ke zvracení, ale žena mi vlídně stiskne ruku.

„Nesnažte se mluvit, Kate. Měla jste nehodu a jste v nemocnici, ale vyléčíme vás a budete zase v pořádku.“ Usměje se na mě. „Chcete vidět svoji rodinu, než přivedu doktora?“

Couvne a objeví se muž s povadlým výrazem a slabošskými ústy. Pod pravým okem má lehký tik. Vedle něj stojí žena. Její hladce sčesané vlasy mají elegantní popelavý odstín. Nedokážu odhadnout jejich věk. Kolem padesáti? Muž má vlasy světlé, vyšisované a padají mu do čela. Kdysi musel být velice přitažlivý, ale teď působí unaveně, neostře, jako by mu někdo rozmazal rysy.

Ani jednoho z nich nepoznávám.

Podívám se zpátky na sestru. Chci říct: Tohle není moje rodina, jenže kvůli trubičce v krku nemůžu mluvit.

„Ahoj, Kate,“ řekne muž a pokusí se o veselý úsměv, který mu moc nevyjde. „Ty jsi nás ale vylekala!“

„Jaspere!“ vyštěkne žena s varovným pohledem. „To teď není nutné.“ Je pohledná, ale má studené oči. „Jsme moc rádi, že ses probrala, Kate,“ pronese.

Pokusím se zavrtět hlavou, ale dokážu ji jen lehce posunout po polštáři. Tolik věcí je špatně, nedokážu to pochopit. Kdo jsou ti neznámí lidé v neznámém oblečení, kteří hovoří neznámými hlasy? A proč mi pořád říkají Kate? Nejmenuju se Kate. Jmenuju se…

Nevím, jak se jmenuju, uvědomím si. Nevím, kdo jsem. Zpanikařím a v zoufalství zavřu oči.

„Nedělejte si starosti, když vás hned nepozná,“ prohodí sestra nade mnou. „Když pacienti poprvé nabydou vědomí, je naprosto běžné, že jsou zmatení, a nějakou dobu může trvat, než se jim vrátí paměť. Nespěchejte na ni, avšak to, že se probrala z kómatu, je velice dobrá zpráva. Samozřejmě vám zavoláme, pokud dojde přes noc k nějaké změně, ale teď ji nechte spát.“

Vytáhli mi z krku tu trubičku. Mluvení bolí, ale dostala jsem napít brčkem a poprvé se cítím úplně při vědomí.

Ležím v posteli opřená o polštáře, připojená matoucím počtem drátů k nejrůznějším přístrojům. Těkám očima po pokoji. Nic nepoznávám. S tímhle světem se světlými stěnami a všudypřítomným pachem, který je pronikavý a současně podivně bezvýrazný, je něco v nepořádku. Okna zakrývají zvláštní draperie z tenkých lišt a zdá se, že mají výhled spíš do vedlejší místnosti než na ulici nebo do zahrady. Oblohu nevidím. Světlo je nepřirozené, neměnné. Nemám pojem o čase. Je ráno, nebo večer? Nedokážu to odhadnout.

Zvuky jsou zde tlumené. Napnu uši, abych zaslechla něco dost povědomého – smích, štěkot psů, dětský pláč –, ale nic nepoznávám, jen ztišené hlasy, tiché vrzání bot za dveřmi a pomalý, bolestný tlukot mého srdce, zatímco v hlavě mi řve hrůza. Neodvažuju se myslet, neodvažuju se čelit tomu netečnému děsu, který se rýsuje v hlubokém, neproniknutelném šeru, kde by měla být moje paměť. Snažila jsem se vzpomenout si, ale je to jako tápat v mlze: šok, náhlý pocit, že padám a bezmocně se otáčím ve vzduchu. Je tu postava, čím usilovněji se však pokouším rozeznat její tvář, tím víc se mi ztrácí.

Nevím, kdo je ani kde jsem. Vím jen to, že jsem sama a že se bojím.

Ležím v jiném pokoji. Nevím, jak a proč jsem se tady ocitla. Postel je stejná, vysoká, úzká a bez závěsů, ale je tu okno s velkými skleněnými tabulemi a tentokrát mám výhled ven, což je úleva, i když vidím jen oblohu. Mraky jsou světlé, šedě žíhané a to světlo mi připadá zvláštní, i když nemůžu přijít na to proč.

U postele stojí dvě ženy. Jedna má na sobě stejně ostře modrou tuniku jako ta, která mi řekla, abych nemluvila. Sestra. To slovo se mi vznáší v mozku a já se ho chytím. Je to sestra. Netuším, jak to vím, ale vím to, a taky vím, co sestra dělá. Pečuje o nemocné.

Druhá žena je oblečená v bílém plášti. Má hladkou pleť, hnědou jako oříšek, a lesklé černé vlasy. Studuje papíry, které drží v ruce, ale jako by vycítila můj pohled, zvedne oči a letmo se na mě usměje.

„Jsem doktorka Ramnayová, Kate. Jak se cítíte?“

Přemýšlím o tom. Mám pocit, jako by mě někdo ztloukl palicí. Třeští mi hlava a v noze cítím bolest, která ani na okamžik nepoleví, ale horší je, že nechápu, kde jsem, ani kdo jsem. „Bojím se,“ hlesnu. V ústech mám tak velký a nemotorný jazyk, že to dokážu stěží vyslovit, ale zdá se, že doktorka mi rozumí.

„Už jste mimo nebezpečí,“ uklidní mě.

„Měla jsem mor?“

„Ne, spadla jste. Byl to moc ošklivý pád,“ vysvětlí.

Padám. Děsivě, nekoordinovaně se otáčím ve vzduchu. Nohy nad hlavou. Paže bušící kolem mě. Těžké sukně, které mě stahují stále níž a níž. Výkřik, který mi zamrzl v krku.

Doktorka Ramnayová mi zvedá víčka a svítí mi do očí. Vidí můj zmatek, můj strach? „Vzpomínáte si, co se stalo?“ zeptá se.

Olíznu si rty a opět se pokusím promluvit. „Nic si nepamatuju,“ vyrazím ze sebe s námahou.

„Ztratit paměť po poranění mozku je naprosto normální,“ prohodí doktorka Ramnayová a o krok couvne. „Zlomila jste si tři žebra a levý femur – stehenní kost. Zafixovali jsme ji retrográdním hřebem a zlomenou pánev stabilizovali vnitřní deskou. Ale zpočátku jsme měli největší obavy kvůli fraktuře lebky. Vzhledem k tomu, že jste spadla z třicetimetrové výšky, máte kliku, že jste vůbec naživu,“ dodá. „Naštěstí se zdá, že větve stromu váš pád zbrzdily, ale skoro týden jste byla v kómatu a retrográdní amnézie je za těchto okolností naprosto běžná.“

Skrz bušení v hlavě nedokážu pochopit, co říká. Rozumím slovům „strom“, „pád“, „týden“, ale ta ostatní, zatímco se snažím rozluštit jejich význam, mi víří a vibrují v mozku. Můj zmatek se mi zřejmě odráží ve tváři, protože doktorka Ramnayová to zkusí ještě jednou.

„Asi jste zapomněla, kdo jste a co jste v životě prožila, a pravděpodobně si toho moc nepamatujete ani z jednotky intenzivní péče, kam vás po nehodě přivezli, ani z téhle nemocnice, kam vás přeložili, když se váš stav stabilizoval, ale určitě jste si uchovala běžné dovednosti – umíte mluvit, jezdit na kole a podobné věci.“

Co je kolo? Avšak jsem příliš zmatená, než abych ji přerušila.

„Pravděpodobně si také pamatujete fakta, ale ne jména svých nejbližších.“ Když si všimne, že ji nestačím sledovat, lehce se zamračí. „Například: asi víte, jak se jmenuje královna?“

Povzbudivě se na mě podívá, takže zoufale pátrám v mozku a odstrkuju všechna ta slova, která se dožadují vysvětlení. Něco v něm musí být. A samozřejmě, jak lovím ve tmě, vypluje na povrch jméno. „Alžběta,“ pronesu pomalu, a když doktorka přikývne, zaplaví mě úleva. Díky bohu, na něco jsem si vzpomněla.

„Vidíte?“ prohodí. „Vašim ostatním vzpomínkám možná chvíli potrvá, než se vrátí, ale nakonec by se vám jich měla většina vybavit, a do té doby tomu nechte volný průběh. Čím víc se budete snažit, tím menší je pravděpodobnost, že si vzpomenete, a tak se zatím soustřeďte na svůj fyzický stav.

Jste v dobrých rukou,“ pokračuje věcně. „Rodina vás nechala převézt do soukromé nemocnice nedaleko Yorku, aby vás mohli snadněji navštěvovat. Přestože jsou schopní o vás pečovat, vysvětlili nám, že žijí ve velice starém domě, který nelze uzpůsobit vašim potřebám, a tak budete muset před odchodem domů zvládnout chůzi po schodech. Lord a lady Vavasourovi o vás měli velkou starost.“

Vavasourovi. To jméno je mi povědomé a doktorka Ramnayová si zřejmě všimne, že se můj výraz změnil, protože pohlédne na sestru.

„Říká vám to něco?“

Ten pocit poznání, jistota, že mám na dosah nějakou důležitou vzpomínku, už mizí. „Ne, je to pryč,“ zamumlám zklamaně navzdory jejím slovům, že bych měla nechat návratu vzpomínek volný průběh.

„No, není divu, že to jméno znáte,“ poznamená. „Je to vaše jméno. Kate Vavasourová.“

Ne. To je jediné, čím jsem si okamžitě jistá: není to moje jméno. „Nejsem Kate,“ zašeptám. To je všechno, co vím. Nejsem Kate.

„Snažte se tím netrápit,“ chlácholí mě sestra a stiskne mi ruku. „Dejte tomu čas a začnete si vybavovat, kdo jste, ale teď se zaměříme na to, abyste se co nejdřív uzdravila po fyzické stránce.“

Dvojice, která byla v mém pokoji, když jsem se poprvé probrala z kómatu, se vrátila. Pamatuju si jeho vlasy padající do čela a tik pod okem, její odměřený úsměv. Mám radost, že jsem si dokázala něco vybavit, i když je to jen vzpomínka z doby, kdy jsem se probudila v nemocnici. Ten vířící zmatek se velice pomalu uklidňuje a vyjasnil se mi kousek mysli, přesně jak tvrdila doktorka Ramnayová. Vím, co je kolo, samozřejmě že vím. Vím také, co je nemocnice, stetoskop a televize, a když mi oznámí, že jsem v Yorku, dokážu si to město jasně představit. Chápu, co je „amnézie“, a modré tuniky a kalhoty sester mi už nepřipadají tak naprosto cizí. Dokážu poznat, že svetřík mé návštěvnice je z kašmíru a že muž má na sobě zelené manšestráky a modrý pulovr značky Guernsey s kostkovanou košilí a kravatou.

Ale pořád nevím, kdo jsem.

Usilovně jsem se snažila si vzpomenout, ale vybavuju si jen strach a neodbytný pocit naléhavosti. Něco musím udělat, někoho musím najít. Musím si vzpomenout, jenže nejde to. Držím se věcí, které znám, protože jakmile se pokusím myslet na něco jiného, mozek se mi prostě v zoufalství uzavře.

Moji návštěvníci sedí v nepohodlně vyhlížejících křeslech, která stojí na jedné straně postele. Sdělí mi, že jsou Jasper a Fiona, lord a lady Vavasourovi, můj tchán s tchyní. Prý jsem byla provdaná za jejich syna Michaela, ale ten před necelými třemi lety zemřel. Na Fioně působí všechno studeně – má světlé vlasy, ledově modrý svetřík, perly na krku se slonovinově lesknou –, ale když mluví o svém synovi, svírá područky křesla tak křečovitě, až jí zbělají klouby.

Tvrdí, že jsem vdova. A že s nimi žiju v Askerby Hall.

Ne! chci namítnout. Ne, můj manžel není mrtvý. To není pravda! Věděla bych to, cítila bych to. Ale když se snažím představit si ho, není tam nic, jen vířící temnota v hlavě, a to mě děsí víc než cokoli jiného. Jak bych mohla zapomenout na svého nejdražšího, na svoji lásku?

Stáhne se mi hrdlo a odvrátím pohled od zármutku v jejích očích. Měla bych plakat, ovšem jak můžu plakat pro někoho, koho si nepamatuju?

„Ale máš syna,“ pokračuje Fiona.

Ta informace mi zrychlí pulz a zvedne mě z polštáře bez ohledu na bolest v žebrech. Můj syn! Ano, ano, mám syna! Samozřejmě.

Ale okamžitě se to vrátí, ten strach, ne o sebe, nýbrž o něj. Nevím proč, avšak příšerně jsem se o něj bála. „Je v bezpečí?“ zeptám se naléhavě.

„Samozřejmě že je v bezpečí,“ odpoví Fiona netrpělivě.

Zhroutím se zpátky na polštáře a zaplaví mě úleva tak prudká, že zavřu oči, abych zahnala slzy. „Díky bohu,“ zašeptám, oči stále pevně zavřené, prsty zaťaté do pokrývky, a roztřeseně vydechnu. „Díky bohu.“ Teprve teď mi došlo, proč jsem se tak bála – měla jsem samozřejmě strach o syna. Po chvilce, když jsem si jistá, že se nerozpláču, otevřu oči. Něco mi říká, že Fiona bude slzami pohrdat. „Můžu ho vidět?“

„Nechali jsme ho doma. Báli jsme se, aby ho ta návštěva nerozrušila,“ vysvětlí Jasper omluvným tónem. „Jsi pořád dost… potlučená.“

„Mysleli jsme si, že by se vylekal, kdyby tě viděl v takovém stavu.“ Fiona se už zase kontroluje.

„Ale přinesli jsme ti fotografii.“ Jasper vytáhne fotku a vloží mi ji do rukou. „Tohle ti určitě osvěží paměť. Tady je Felix.“

Podívám se na obrázek asi tříletého kloučka, plavovlasého, modrookého, s živým, rošťáckým výrazem a podmanivým úsměvem. Jistě, roztomilé dítě, ale ne moje. Cítím to v kostech a srdce se mi sevře hrůzou.

Potřesu hlavou. „Ne,“ namítnu. „Tohle není můj syn.“ Nedokážu si vybavit jeho jméno, vím však, že to není on. Vím to. Nechám fotku sklouznout na pokrývku a podívám se z Fiony na Jaspera, na lidi, kteří tvrdí, že jsou moje rodina, ale kteří mi ukážou dítě, které není moje. „Prosím, musíte mi to říct. Kde je můj syn?“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Kapitola první