Jason Fung a Jimmy Moore

KOMPLETNÍ PRŮVODCE PŮSTEM

Jak léčit své tělo pomocí jednodenního i dlouhodobějšího vynechání jídla

Copyright © 2016 Dr. Jason Fung & Jimmy Moore

Originally published by Victory Belt Publishing Inc. c/o Simon & Schuster, Inc.

All rights reserved.

Podle anglického originálu The Complete Guide to Fasting: Heal Your Body Through Intermittent, Alternate-Day, and Extended Fasting vydalo v edici Fit & Food nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2018. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Lenka Marie Čapková

Odpovědná redaktorka Lenka Čížková

Odborná korektura Jan Vyjídák

Šéfredaktor Marek Vlha

Redakční spolupráce Gabriela Otteová

Sazba a grafická úprava Martina Mojzesová

Obálka Pavel Junk

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/kniha-kompletni-pruvodce-pustem]

[Pochvaly pište na libisemi@melvil.cz]

[Errata hlaste na melvil.cz/erratum]

Sdílejte s hashtagem #pruvodcepustem

© Jan Melvil Publishing, 2018

ISBN 978-80-7555-063-7

Tato kniha obsahuje výsledky rešerší a myšlenky autora, není zamýšlena jako náhrada konzultace se specialistou zdravotní péče. Před jakoukoli úpravou jídelníčku nebo užíváním potravinových doplňků se poraďte se svým lékařem nebo jiným specialistou zdravotní péče. Nakladatel i autor odmítají zodpovědnost za jakékoli nepříznivé účinky přímo či nepřímo vzniklé na základě informací obsažených v této knize.

ÚVOD

Jason Fung

Vyrůstal jsem v kanadském Torontu a studoval biochemii na Torontské univerzitě, kde jsem také absolvoval lékařskou fakultu a praxi v oboru vnitřního lékařství.

Po praxi jsem se rozhodl studovat na Kalifornské univerzitě v Los Angeles nefrologii, specializaci na onemocnění ledvin, a působil jsem především ve zdravotních střediscích Cedars-Sina a West Los Angeles VA (tehdy známém jako VA Wadsworth). Každá oblast interní medicíny přitahuje odlišné typy lidí a nefrologie je známá jako „obor pro přemýšlivé“. S onemocněním ledvin se pojí zapeklité problémy s elektrolyty a tekutinami v těle a já se nad takovými hádankami rád zamýšlím. V roce 2001 jsem se vrátil do Toronta, abych zahájil kariéru nefrologa.

Cukrovka 2. typu je zdaleka nejčastější příčinou ledvinových onemocnění a pacientů s nemocnými ledvinami mám stovky. Většina pacientů, kteří trpí diabetem 2. typu, je obézní. Kolem roku 2010 mě záliba v řešení hádanek společně s profesním zaměřením na obezitu a diabetes 2. typu přivedly k zájmu o stravování a výživu.

Jak jsem se od konvenčního lékařství dostal k předepisování intenzivních stravovacích režimů a půstů? Možná vás vyvedu z omylu, ale výživa nepatří k předmětům, kterými bychom se na lékařské fakultě příliš zabývali. Většina škol včetně Torontské univerzity věnuje výuce týkající se výživy naprosté minimum času. V prvním ročníku jsme na tohle téma měli pár přednášek, ale po zbytek studia, na stáži ani během praxe už jsem se o výživě nedozvěděl prakticky nic. Z devíti let studia jsem přednáškám o výživě věnoval odhadem čtyři hodiny svého času. Proto jsem se do roku 2000 o problematiku stravování prakticky nezajímal.

V té době se velké popularitě těšila Atkinsova dieta, která propagovala stravování s nízkým obsahem sacharidů. Byla prostě všude. Někteří členové mé rodiny ji vyzkoušeli a výsledky je nadchly. Nicméně já, stejně jako většina lékařů, kteří prošli tradičním vzděláváním, jsem byl přesvědčený, že taková strava poškozuje tepny, a dřív nebo později se negativně projeví na vašem zdraví. Stejně jako tisíce dalších lékařů jsem se ve škole dozvěděl a pevně věřil tomu, že diety založené na nízkém příjmu sacharidů představují jenom módní trend a že vždy nakonec zvítězí strava založená na nízkém příjmu tuků.

Potom se studie zaměřené na stravu s nízkým příjmem sacharidů začaly objevovat v tom nejprestižnějším lékařském časopise na světě: v New England Journal of Medicine. Randomizované kontrolované studie srovnávaly Atkinsovu dietu s tradiční dietou s nízkým příjmem tuku, kterou doporučuje většina lékařů. Všechny tyto studie dospěly ke stejnému překvapivému závěru: dieta s nízkým obsahem sacharidů měla v procesu hubnutí výraznější efekt než dieta s nízkým obsahem tuků. Ještě větším překvapením bylo, že díky stravě s nízkým obsahem sacharidů také výrazně poklesly hodnoty všech významných rizikových faktorů kardiovaskulárních onemocnění včetně cholesterolu, hladiny glukózy v krvi a tlaku. Tohle byla skutečná záhada a začátek mé cesty.

Co způsobuje obezitu

Nové studie ukázaly, že stravování založené na nízkém příjmu sacharidů funguje. Ale to mi vůbec nedávalo smysl, protože jsem stále věřil, že platí rovnice opírající se o množství zkonzumovaných kalorií a jejich výdej. Byl jsem přesvědčený, že zhubnout se dá jedině tak, že budeme konzumovat méně kalorií, než naše tělo spotřebuje.

Diety založené na Atkinsově přístupu například nutně neomezovaly příjem kalorií, ale lidé přesto hubli. Něco tady nehrálo.

Nabízela se možnost, že se nové výzkumy mýlí. Vzhledem k množství studií, které vykazovaly stejné výsledky, to však bylo velmi nepravděpodobné. Výzkum navíc potvrzovaly klinické zkušenosti tisíců pacientů, kteří svorně tvrdili, že jim Atkinsova dieta pomohla zhubnout.

Přistoupit na to, že studie nelžou, by logicky znamenalo zavrhnout omezování zkonzumovaných kalorií jako způsob, kterým lze docílit snížení váhy. Přestože jsem si to nechtěl přiznat, starý přístup k hubnutí už nešlo dál obhajovat. Byl úplně mimo. Ale kudy vedla ta správná cesta? Co způsobovalo přibývání na váze? Jaké byly etiologické faktory – skryté příčiny – obezity?

Lékaři se touto otázkou téměř nezabývají. Proč? Protože jsme přesvědčeni, že odpověď na ni už známe. Domníváme se, že příčinou obezity je nadměrná konzumace kalorií. A pokud je problémem přílišná konzumace kalorií, pak stačí snížit jejich příjem a nadbytečné kalorie spálit zvýšenou tělesnou aktivitou. To je podstata přístupu, který hlásá „méně jíst a víc se hýbat“. Má to ale jeden háček. Posledních padesát let nám vtloukali do hlavy, abychom méně jedli a víc se hýbali, a nefungovalo to. Z praktického hlediska ve skutečnosti nezáleží na tom, proč přístup nefunguje (i když se tomu budeme věnovat v 5. kapitole). Zásadní je, že už jsme ho vyzkoušeli všichni a že nefunguje.

Ukazuje se, že skrytou příčinou obezity je hormonální nerovnováha, ne kalorická. Inzulin je hormon, který ovlivňuje ukládání tuků. Když jíme, hladina inzulinu se zvyšuje a dává přitom našemu tělu signál, aby si část energie z jídla uložilo na později jako tuk. Jedná se o přirozený a nezbytný proces, který lidstvu po tisíciletí pomáhal přežít všechny hladomory, ale trvale zvýšená hladina inzulinu vede k obezitě. Když si to uvědomíme, snadno najdeme řešení problému: pokud zvýšená hladina inzulinu způsobuje obezitu, pak zcela jistě pomůže, když ji snížíme. Jak ketogenní dieta (stravovací režim založený na nízkém příjmu sacharidů, přiměřeném příjmu bílkovin a vysokém příjmu tuků), tak přerušovaný půst představují ideální metody, kterými lze vysokou hladinu inzulinu snížit.

Inzulin a cukrovka 2. typu

Nicméně při práci s lidmi trpícími diabetem 2. typu jsem si uvědomil, že mezi léčbou obezity a léčbou diabetu 2. typu (zdravotními problémy, které jsou úzce spjaty) existuje rozpor. Snížení množství inzulinu může účinně pomoci při obezitě, ale my lékaři jsme dál předepisovali inzulin jako všelék jak na cukrovku 1., tak 2. typu. Inzulin beze sporu snižuje hladinu glukózy v krvi. Ale stejně tak je jisté, že způsobuje přibývání na váze. Nakonec jsem si uvědomil, že řešení je velmi prosté. Celou dobu jsme totiž léčbu cílili špatně.

Diabetes 1. typu se zcela liší od diabetu 2. typu. U cukrovky 1. typu imunitní systém těla ničí buňky slinivky, které produkují inzulin. Tím pádem klesá hladina inzulinu v krvi a v reakci na to stoupne množství glukózy v krvi. Logickým řešením je podávat pacientovi inzulin, což skutečně funguje.

U diabetu 2. typu je ale hladina inzulinu v krvi naopak vysoká. Hladina glukózy v krvi není zvýšená proto, že tělo nedokáže inzulin vytvářet, ale proto, že si vybudovalo inzulinovou rezistenci: nedovolí inzulinu, aby správně pracoval. Předepisováním dalšího inzulinu na léčbu cukrovky 2. typu neléčíme skrytou příčinu vysoké glykemie: inzulinovou rezistenci. Proto pacienti trpící tímto onemocněním časem pociťují zhoršení svého stavu a potřebují stále zvyšovat dávky léků.

Co ale bylo prvotní příčinou vysoké inzulinové rezistence? To byla ta pravá otázka. Koneckonců jsme neměli šanci nemoc vyléčit, pokud jsme neznali její skutečnou příčinu. Příčinou inzulinové rezistence je kupodivu inzulin. Na nepřiměřeně vysokou hladinu jakékoliv látky reaguje tělo tak, že si vůči ní vybuduje odolnost, rezistenci. Jestliže nadměrně konzumujete alkohol, vaše tělo si vůči alkoholu vytvoří rezistenci, které často říkáme „tolerance“. Pokud užíváte drogy jako heroin, vaše tělo si vůči němu vybuduje rezistenci. Pokud užíváte léky na spaní jako benzodiazepiny… vaše tělo si vůči nim vybuduje rezistenci. Totéž platí i pro inzulin.

Dlouhodobě zvýšená hladina inzulinu v krvi se podílí na vzniku obezity a inzulinové rezistence, onemocnění, které známe jako diabetes 2. typu.

Najednou mi bylo jasné, v čem dělají lékaři chybu: pacientům jsme předepisovali inzulin, a přitom příčina nemoci spočívala v jeho nadměrném množství. Většina pacientů instinktivně vytušila, že něco děláme špatně. Říkali mi: „Doktore, vždycky jste mi říkal, že při léčbě cukrovky 2. typu je zásadní zhubnout, ale přitom mi předepisujete inzulin, kvůli kterému jsem tolik přibral. Jak mi tohle může pomoct?“ Nikdy jsem pro ně neměl dobrou odpověď. A teď už vím proč. Měli naprostou pravdu, inzulin jim nepomáhal. Když pacienti inzulin užívali, přibývali na váze a zároveň s tím se zhoršoval jejich stav, což vyžadovalo vyšší dávky inzulinu. A cyklus se znovu opakoval: brali víc inzulinu, přibírali na váze, a jak přibrali, potřebovali opět víc inzulinu. Byl to klasický začarovaný kruh.

Jako lékaři jsme k cukrovce 2. typu přistupovali úplně špatně. Při správné léčbě jde přitom o léčitelné onemocnění. Diabetes 2. typu je stejně jako obezita nemocí vyvolanou nadměrným množstvím inzulinu. Řešením je množství tohoto hormonu snížit, ne ho dál zvyšovat. Jen jsme všechno zhoršovali a přilévali oleje do ohně.

Potřeboval jsem u obézních pacientů a pacientů s diabetem 2. typu snížit hladinu inzulinu, ale jak toho nejlépe docílit? Zcela jistě na to neexistují žádné léky. Pomoci mohou operativní zákroky, například bariatrická operace běžně známá jako „podvázání žaludku“, ale jedná se o vysoce invazivní metody, které mohou mít nevratné vedlejší účinky. Jediné schůdné řešení v tuhle chvíli představovala změna stravovacího režimu pacientů, kterou bychom dosáhli snížení hladiny inzulinu v krvi.

V roce 2012 jsem rozjel Program intenzivní nutriční léčby (Intensive Dietary Management Program), založený na unikátním pojetí diety při léčbě obezity a diabetu 2. typu. Zpočátku jsem pacientům předepisoval dietu s nízkým a velmi nízkým obsahem sacharidů. Jelikož rafinované sacharidy výrazně stimulují tvorbu inzulinu, jejich omezení by mělo být účinnou metodou, jak množství hormonu snížit.

Pacientům jsem také poskytoval rozsáhlé výživové poradenství. Kontroloval jsem jim deníky, do kterých si zapisovali, co který den snědli. Naléhal jsem. Přemlouval. Ale diety prostě nefungovaly. Zdálo se, že řídit se dietními pokyny mým pacientům dělá problémy. Vedli rušný život a změna stravovacích návyků jim nevyhovovala, zvlášť proto, že většina mých rad odporovala obvyklým doporučením, která se zakládají na snížení množství konzumovaného tuku a kalorií.

Ale já se na ně nemohl jen tak vykašlat. Jejich zdraví a životy závisely na snížení hladiny krevní glukózy. Pokud si určité potraviny nedokázali odpustit, proč jim to co nejvíce neulehčit? Co kdyby jednoduše nejedli vůbec? Řešení bylo prosté: půst.

PŮST NENÍ ŽÁDNÉ SPROSTÉ SLOVO: MOJE EXPERIMENTY S PŮSTEM

Jimmy Moore

Na následujících stránkách se dozvíte všechno o léčebných použitích půstu i o způsobech, jak půst zařadit do svého vlastního života, abyste tak mohli těžit z jeho skvělých a prospěšných účinků na zdraví. Možná si ale nedokážete představit, jak takový půst vůbec vypadá, obzvlášť pokud jste ten skeptický typ, co věci neuvěří, dokud ji sám nezkusí. A přesně o tomhle píšu v této kapitole. Jmenuji se Jimmy Moore a jsem autorem mezinárodních bestsellerů The Ketogenic Cookbook, Keto Clarity a Cholesterol Clarity a také moderuji nejdéle existující podcast o zdraví, který se jmenuje Livin’ La Vida Low-Carb Show. Když jsem objevil neuvěřitelnou práci doktora Jasona Funga v oblasti půstu, bylo mi jasné, že musíme spolupracovat, abychom všechny jeho poznatky shrnuli a zpřístupnili je co nejvíce lidem. Půstem jsem ale vždycky takhle nadšený nebyl.

„Děláte si srandu, že jo?“

Když mi před deseti lety někdo poprvé řekl o půstu jako o způsobu, jak zlepšit svůj celkový zdravotní stav, byl pro mě půst skoro sprosté slovo. Proč by, proboha, někdo dobrovolně hladověl? Jak může někdo dobrovolné hladovění považovat za něco pozitivního? To si ze mě někdo dělá srandu, že jo? Je mi jasné, že spoustu z vás napadá při čtení této knihy přesně to samé. Tehdy v roce 2006 jsem si nedokázal představit, jak mi půst jednou prospěje, včetně jeho skvělých účinků na hladinu mého cholesterolu a cukru v krvi.

Poprvé jsem o konceptu přerušovaného půstu slyšel od doktora Michaela Eadese, autora bestselleru Protein Power. V roce 2006 začal doktor Eades psát o velkém úspěchu s hubnutím a o jiných pozitivních účincích na zdraví, které pozoroval u takzvaného přerušovaného půstu. Pravidelné vynechání jídla byla tehdy novinka, která podle jeho popisu působila relativně proveditelně: přestat jíst v šest večer a vydržet nejíst do šesti večer druhého dne. Takže se každý den najíte, ale díky této strategii své tělo donutíte, aby bez jídla vydrželo vždy 24 hodin.

Musím se přiznat, že jsem po celý svůj život tak dlouho bez jídla nevydržel, a k celému tomuhle nápadu s půstem jsem byl extrémně skeptický, i když se mělo jednat o půst přerušovaný. Proč? Protože rád jím, jak dokazuje fakt, že jsem jednou vážil děsivých 186 kilo. Samozřejmě že jsem při takové váze konzumoval spoustu průmyslově zpracovaného nezdravého jídla a sladkých nápojů, jako by neexistovalo žádné zítra. Během dospívání, na vysoké škole, když jsem se coby dvacátník ženil, až do Kristových let jsem měl příšerné stravovací návyky, které mi dost poškodily metabolismus. Naštěstí jsem v roce 2004 narazil na informace o dietě založené na nízkém příjmu sacharidů, která mi pomohla shodit 80 kilo za rok a díky níž jsem také mohl přestat brát tři různé druhy léků předepsané na vysoký cholesterol, vysoký krevní tlak a problémy s dýcháním. O svůj fantastický úspěch jsem se musel s někým podělit a podařilo se mi založit velkou online platformu nazvanou Livin’ La Vida Low-Carb, kterou využívám, abych ostatní vzdělával, povzbudil a inspiroval na jejich osobní cestě ke zdraví. Píšu knihy, pořádám přednášky po celém světě a setkávám se s těmi nejvlivnějšími a nejchytřejšími lidmi, kteří jsou úspěšní ve světě výživy, fitness a zdraví. Je to práce, která mě nejvíce naplňuje, a jsem nesmírně vděčný za to, že se stala zdrojem mé obživy.

Navzdory změně stravovacích návyků jsem nepřestal rád jíst! A odtud pramenil můj skepticismus ohledně přerušovaného půstu. Ale zaujalo mě, co o něm doktor Eades tvrdil, a proto jsem si přečetl víc. Když jsem hltal všechny dostupné informace, jedna věc mě obzvlášť upoutala. V roce 2009 jsem vedl rozhovor s profesorem biologie na Boston College Thomasem L. Seyfriedem, který zkoumal alternativní metody prevence vzniku rakoviny a její léčby, včetně použití ketogenní diety s omezeným přísunem kalorií při léčbě rakoviny mozku a jiných druhů rakoviny. Vedli jsme spolu půlhodinový rozhovor a v samotném závěru jsme se dotkli velmi zajímavého tématu. Doktor Seyfried totiž pronesl odvážné tvrzení, že každoroční sedmi až desetidenní půst jen o vodě by mohl být užitečným prostředkem prevence vzniku rakoviny. PÁNI! Ale protože jsem byl skeptický už vůči přerušovanému půstu, týdenní půst mě ještě více vyděsil. Kdo by tohle mohl zvládnout?

Ale v tu chvíli už jsem slyšel dost, abych dospěl k přesvědčení, že mám půst zkusit. Nemusím snad psát, že jsem si nejdřív nastudoval, jak držet přerušovaný půst, než jsem se odvážil podstoupit ten několikadenní. A protože se jako dobrodruh řídím heslem „všechno jde, když se chce“, tak jsem se rozhodl začít. Božínku, do čeho jsem se to pustil?!

Můj první pokus o půst

Než se dostaneme k pozitivním stránkám půstu, musím nejdříve poctivě popsat jeho negativa a jediné, co můžu říct k svému prvnímu pokusu o přerušovaný půst s jídlem obden, je tohle: fuj, fuj a FUJTAJKSL! Pokus trval přesně čtyři dny, devatenáct hodin a patnáct minut. Ale připadalo mi to jako věčnost! Pár věcí jsem dělal špatně, čímž jsem si půst zbytečně ztížil, ale než se budete moci poučit z mých chyb, popíšu, co jsem se o sobě dozvěděl během své první nepříjemné zkušenosti s přerušovaným půstem v roce 2006:

1. Byl jsem ještě dost závislý na kofeinu. První den půstu byl děsivý, protože mě téměř celou dobu šíleně bolela hlava. Druhý den ale bolest ustoupila.

2. Dlouho jsem se necítil opravdu hladový. Potom, co jsem zhubl 80 kilo, jsem se stravoval tak, abych nikdy nedostal hlad a nevrátil se ke svým starým stravovacím návykům. (Během nízkotučných diet jsem paradoxně neustále trpěl hlady.) Teď už vím, že je dobré naslouchat svému tělu, protože díky tomu dokážu odolat pokušení.

3. Po hladovění jsem měl tendenci se přejídat. Na závěr druhého dne půstu jsem se svou ženou Christine šel do restaurace na speciální all-you-can-eat, kde podávali prime rib, pořádný kus vysokého roštěnce i s kostí. Měli plno, takže jim příprava jídla trvala déle než obvykle. Byl jsem tak hladový, že jsem za pár minut spořádal plný talíř salátu, zhltl první roštěnec a počkal si dvacet minut na další, který jsem spořádal taky. A o třicet minut později, jakmile mi trochu slehlo, číšník přinesl další porci a já se do ní pustil. Ale v půlce už jsem měl dost. Nebyl jsem najedený, byl jsem fakt nacpaný! Tak jsem se přecpal, až mě rozbolelo břicho. Musel jsem si doma lehnout a dát si zažívací sodu. Cpal jsem se jak hladová šelma!

4. Chtěl jsem mít při půstu také dostatek energie na svoje každodenní cvičení. První den půstu jsem se na eliptickém trenažéru snažil cvičit se stejnou zátěží a ve stejném tempu jako dřív, ale jednoduše to nešlo. Většinou používám zátěž 13 při rychlosti 13 kilometrů za hodinu, ale musel jsem zátěž snížit na 7 a rychlost na 11 kilometrů v hodině, abych vydržel stejně dlouho jako jindy. Samozřejmě jsem také spálil méně kalorií. Horší ale bylo, že ve dnech, kdy jsem jedl, znatelný nedostatek energie přetrvával a trápil mě, dokud jsem svůj experiment neukončil. Uběhlo několik týdnů, než jsem se dostal zpátky do formy.

5. V té době mi připadalo nemožné, abych čtyřiadvacet hodin nejedl. První den mě hlava z nedostatku kofeinu bolela tolik, že jsem si skoro nevšiml, jak jsem hladový a jak se motám. Ale druhý den půstu mi připadalo, jako bych se v kanceláři vznášel a měl každou chvíli upadnout. Byl jsem otupělý a připadal jsem si od všeho odtržený, jako bych ani nebyl součástí světa kolem mě. Kolegové se mě pořád ptali, jestli jsem v pořádku, protože jsem nesršel energií jako obyčejně.

Můžete si myslet, že jsem srab, když se mi nepodařilo zvládnout ani jeden celý týden přerušovaného půstu, ale prostě to nebylo pro mě. Důvodů je hned několik.

Zaprvé jsem během půstu pořád pil limonády bez cukru, což ve mně vyvolávalo hlad a chutě, které by mě jinak netrápily. Zadruhé jsem nekonzumoval dostatek soli, takže mě zmáhala únava a nedostatek energie. Lepší než dietní limonády by byl vývar s mořskou solí, který tělu dodá potřebné elektrolyty a zasytí vás. A nakonec jsem jednoduše postrádal dostatečnou psychickou odolnost. Na začátku mě ani nenapadlo, že půst bude tak obtížný, a nebyl jsem ani připravený poprat se s hladem – skutečným i tím, co byl jen v mé hlavě.

Po svém neúspěšném pokusu o střídavý přerušovaný půst jsem si nemyslel, že do toho někdy půjdu znovu. Ale když mě v roce 2011 pár lidí jako Robb Wolf a jiní fanoušci přerušovaného půstu popíchli, rozhodl jsem se to znovu zkusit.

První úspěšný přerušovaný půst a moje rostoucí ambice

U druhého pokusu jsem si mezi jídly vymezil osmnáct až dvacet hodin, a tak to bylo pro mě mnohem lehčí než držet půst celých 24 hodin. Vlastně to bylo celkem snadné, dal jsem si jídlo ráno kolem deváté a další pak asi ve dvě odpoledne, a to bylo všechno, co jsem za celý den snědl. Takže jsem držel půst od dvou hodin odpoledne do devíti ráno druhého dne, celkem asi devatenáct hodin. Někdy jsem režim trochu pozměnil a posunul první jídlo na poledne a druhé jsem si dal v půl šesté večer, abych zkrátil pauzu mezi jídly. Tento režim mi přirozeně vyhovoval.

Nezapomněl jsem ale přitom na možnost držet dlouhý půst, který prospívá zdraví. V roce 2009 jsem dělal pro svůj podcast rozhovor s doktorem Thomasem Seyfriedem, který trval na tom, že týdenní půst jednou za rok pomáhá v rámci prevence rakoviny. Samozřejmě že většina lidí nemůže (nebo prostě nechce) něco podobného podstoupit. Ale co kdybych to zkusil já? Jak jsem si v roce 2011 čím dál tím víc začal zvykat na přerušovaný půst, připadalo mi, že je načase, abych celkovou dobu půstu protáhl na jeden týden. Zvládnu delší půst? Tehdy jsem si nebyl jistý, ale dnes jsem moc rád, že jsem odložil obavy a šel do toho.

Kromě toho, že jsem přerušovaný půst snáze zvládal, mi dodaly odvahu k delšímu půstu ještě další dvě věci. Jeden z čtenářů mého blogu na radu lékaře podstoupil za jeden rok tři týdenní půsty, aby zmírnil své problémy s prostatou. Svěřil se mi s myšlenkou, díky níž jsem si uvědomil další souvislosti. Řekl mi tohle:

Při půstu vnímáte svoje tělo prakticky stejně, jako když se stravujete normálně. Je velmi důležité si to uvědomit, protože když se cítíte hladoví, zatímco se běžně stravujete, tak stejný pocit hladu máte při půstu. Jinými slovy, pocity hladu při půstu jsou totožné s těmi, které pociťujete, když jíte normálně. Takže si musíte položit otázku, jak je možné, že tři hodiny po jídle máte hlad, když je to přesně ten stejný pocit hladu, který vás trápí po týdenním půstu. To, co považujeme za hlad, ve skutečnosti žádný hlad není. Je to jen nutkání, které nás pobízí k jídlu, ale nemůžeme jej brát vážně.

Páni! Takže pokud se naučíme na hlad pohlížet správným způsobem, dokážeme lépe vzdorovat pokušením, která během půstu většinu z nás nevyhnutelně postihnou. Jak výstižně napsal můj čtenář: „Půst vám umožní, abyste svůj hlad zkrotili a přestali být jeho otrokem. Hlad vám už nebude přikazovat, co byste měli sníst.“ A to je myšlenka, ze které se můžeme všichni poučit. Mimochodem, řada týdenních půstů, které můj čtenář podnikl, měla „ohromně příznivý“ vliv na jeho problémy s prostatou. To mě jen víc utvrdilo v tom, že půst může fungovat i jako účinná léčba.

Můj pokus o týdenní půst dále podpořily informace, které jsem sbíral o stavu výživové ketózy a jejím pozitivním vlivu na zdraví. Půst a ketóza jdou skvěle dohromady asi jako šunka s vejci. Když konzumujete stravu s nízkým obsahem sacharidů, přiměřeným přísunem bílkovin a s vysokým množstvím tuku, tj. držíte ketogenní dietu, zvládnete půst mnohem snadněji. Omezení sacharidů a umírněná konzumace proteinů udržují hladinu krevní glukózy a inzulinu pod kontrolou a díky konzumaci odpovídajícího množství zdravých nasycených a mono-nenasycených tuků nemáte hlad. A to je důvod, proč se ketóza s půstem skvěle doplňují: tělo se ve stavu ketózy naučí získat energii tak, že místo cukru spaluje tuk, což vlastně dělá v průběhu půstu. Takže pokud už vaše tělo jednou ve stavu ketózy je, znamená to, že předem funguje tak, jak má.

Podívejte se na to takhle: Právě teď máte ve svém těle uloženo alespoň 40 tisíc kalorií tuku, ale pouze dva tisíce kalorií v podobě cukru.

Pokud „jedete“ na vlastní tuk, budete i během půstu dál používat tuk jako svůj primární zdroj energie. Ale pokud vaše tělo spaluje cukr, využije dva tisíce kalorií beze zbytku a pak vás bude trápit pocitem hladu, dokud si nezvykne, že má začít využívat tuk. V případě, že jedete na cukr, pocítíte při půstu hlad mnohem dříve a mnohem intenzivněji. Proto je ketogenní dieta (podrobně popsaná v mé knize Keto Clarity) skvělým prvním krůčkem k půstu, a to jak k přerušovanému, tak k dlouhému.

Na začátku týdenního půstu jsem zcela nebyl ve stavu ketózy, ale protože jsem dlouho předtím konzumoval stravu chudou na sacharidy, měl jsem jistotu, že dlouhý půst zvládnu.

Dlouhý půst, pokus č. 1: týden bez jídla

Večer 10. dubna 2011 jsem se vědomě rozhodl začít s jedním z nejméně pravděpodobných pokusů, které jsem za téměř čtyřicet let svého života podnikl: záměrně jsem zahájil týden půstu, abych zjistil, jak mi to půjde.

Spousta lidí se mě tehdy ptala, jestli to dělám kvůli hubnutí, a já odpovídal, že vůbec ne. Všechna kila, která bych během úplného dlouhého půstu (na rozdíl od půstu přerušovaného) zhubl, bych zčásti zase nabral zpět, jakmile bych začal jíst. Tím nechci říct, že bych pár tvrdohlavých kilo tuku z těla nevypudil, což není nikdy na škodu. Ale hlavně jsem chtěl pozorovat, jak se budu cítit, když si celý týden nedám vůbec nic k jídlu.

Zjistil jsem toho mnohem víc, než jsem si dokázal představit.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Úvod: Jason Fung

Půst není žádné sprosté slovo: Moje experimenty s půstem

Část první: Co znamená půst a proč je pro nás dobrý?

Část druhá: Jak správně držet půst

Část třetí: Zdroje

Recepty