Kieran Larwood

The Five Realms: The Legend of Podkin One-Ear

Text and illustrations p. vi, 35, and 100 © Kieran Larwood, 2016

Illustrations © David Wyatt, 2016

First published in 2016 by Faber & Faber Limited

Bloomsbury House,

74 –77 Great Russell Street,

London WC1B 3DA

Translation © 2018 by Zdenka Buntová

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

The right of Kieran Larwood and David Wyatt to be identified as author and illustrator of this work respectively has been asserted in accordance with Section 77 of the Copyright, Designs and Patients Act 1988

Všetky práva sú vyhradené. Nijaká časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať, ukladať do informačných systémov ani prenášať v akejkoľvek podobe či akýmkoľvek spôsobom – elektronicky, mechanicky, fotokopírovaním, nahrávaním alebo inak – bez predchádzajúceho písomného súhlasu vlastníka autorských práv.

Z anglického originálu The Five Realms:

The Legend of Podkin One-Ear (Faber & Faber Limited, London 2016)

preložila Zdenka Buntová.

Redigovala Magdaléna Havlíková.

Obálku podľa originálu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a.s. – Stonožka, Bratislava v roku 2018 ako svoju 5 711. publikáciu.

Prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán ITEM, spol. s r. o., Bratislava.

Vytlačili TBB, a. s., Banská Bystrica.

ISBN 978-80-551-6267-6

Pre Amelie

Prvá kapitola

Bard prichádza

Chrup-chrup. Vrzg-vrzg. Nočným tichom sa nesie ozvena ťažkých krokov.

Ktosi sa brodí snehom siahajúcim po kolená.

Široké úbočia Diviačích vrchov zakryla hrubá biela perina. Záveje sa trbliecu v mesačnom svetle, akoby niekto celú krajinu posypal diamantovým prachom.

Snehové pláne sú nedotknuté, pretína ich len tenká stopa vedúca k zasneženému lesu dolu pod úbočím.

Chrup-chrup. Vrzg-vrzg. Osamelý pútnik sa pri chôdzi opiera o dlhú palicu, je zababušený a veľmi unavený. Z diaľky by ste si ho pomýlili so starým mužom, ibaže odvtedy, čo do týchto končín vkročila ľudská noha, prešli už stovky mesiacov. V skutočnosti sa hlbokými závejmi plahočí králik. Zimnou nocou kráča vzpriamene, ako kedysi týmto krajom chodili ľudia, hlavu mu zakrýva kapucňa ťažkého koženého plášťa a spod nej svietia oči, prenikavé, pozorné.

Hustú srsť na tvári a ramenách mu zdobia modré ornamenty – poznávacie znamenie všetkých bardov, potulných rozprávkarov. Nenesie nič, má iba ošúchané šaty a hlavu plnú príbehov: dávnych aj nových, mnohých napoly zabudnutých, ktoré nanovo oprášil. Pozná každý príbeh, ktorý vám už rozprávali, a mnoho takých, ktoré ste ešte nepočuli.

Nemusíte sa báť, že by mrazivú zimnú noc musel pretrpieť vonku. Bardov všade vítajú s otvoreným náručím. V Piatich kráľovstvách je to tradícia a zákon a beda kolónii, ktorá by ich porušila.

Chrup-chrup. Vrzg-vrzg. Králik sa plahočí snehom, až sa z neho parí, a jeho dych vytvára obláčiky. Keby ste sa pozorne započúvali, zistili by ste, že pri každom namáhavom kroku kľaje popod nos. A keby ste lepšie natiahli uši, počuli by ste štrkať drevené koráliky, čo má okolo krku, a hrkať kadejaké čačky a mešteky na jeho opasku.

Starý králik kráča bez oddychu, akoby mal niekde byť a už meškal. No kam mieri? Kam oko dovidí, všade samý sneh a stromy. Nezabúdajme však, že náš bard je králik a králiky žijú v útulných teplučkých norách a tuneloch pod zemou, chránené pred zimou a mrazom.

Presne tam bard smeruje. Prebrodí sa hlbokým lesom, pomedzi stromy až k vyvýšenine, do ktorej vedú veľké vráta. Za vrátami je vchod do nory, ktorá sa volá Pod ostružinou. A domáci – ak sa nechcú dostať do vážneho maléru – ho milo privítajú.

Bum, bum, bum! zabúcha koncom palice na dubové vráta a čaká.

V dávnych časoch boli králiky maličké ustráchané zvieratká a bývali v obyčajných dierach a tuneloch. To však už dávno neplatí: králičie nory sa rozrástli na celé dediny a mestečká skryté pod zemou.

Bard vie, že za vrátami nájde králičie príbytky, tržnice, dielne, chrámy, knižnice, sklady a komory a k tomu aspoň tucet kuchýň, aby mali všetci obyvatelia čo jesť. A budú tam vojaci, ránhojiči, sluhovia, kuchári, kováči, tkáči, krajčíri, hrnčiari a maliari. Staré králiky, mladé králiky, chudobný králičí ľud aj králičia šľachta. Útulné nory obývajú králiky rozmanitých povolaní a rôzneho spoločenského postavenia. A stredobodom podzemného života je veľká sieň s mohutným kozubom a radmi stolov, kde takmer stále znie hudba. Hudbu, hluk a zábavu králiky milujú. A najmä dnes, pretože dnes je sviatok najdlhšej noci. Na oslavu zimného slnovratu pripravili Pod ostružinou špeciálnu hostinu a deťúrence sa už tešia na darčeky od tajomného Králika Mrázika, ktoré si nájdu zajtra ráno.

A tešia sa aj na rozprávky. Na špeciálne rozprávky od potulného barda, ak sa k nim v krutom nečase dostane.

Bum, bum, bum! Starec znova zatrieska na vráta a chystá sa zabúchať tretí raz, keď sa z druhej strany ozve tlmené šomranie.

„Dobre, dobre, len sa nezblázni! Veď už idem!“ Slová o hlupákoch, čo sa v takomto počasí túlajú po vonku, hrubé dubové dvere našťastie neprepustili. Cvakla kľučka a na sneh dopadlo zlatisté svetlo pochodne. Z pootvorených vrát vykukla hlava urasteného králičieho vojaka.

„Bohyňa, stoj pri nás! Kto si?“ oboril sa na neznámeho.

Spod kapucne naňho zagánili zelené oči. „Takto vítaš barda, ktorý vám v tento veľký sviatok prišiel rozprávať rozprávky? Vari Pod ostružinou nectíte staré zvyky?“

Vojak pripomínal menšiu horu v brnení, no pri bardových slovách sa viditeľne zachvel. „Odpusť, pane,“ vyhŕkol a plecom otvoril vráta na širšie. „Nech sa páči, vojdi a poseď s nami pri kozube v túto noc slnkonavrátenia…“

„Slnovratu, ty gebuľa burgyňová!“ opravil ho bard, vstúpil do svetla a tepla, a keď sa za ním vráta zabuchli, otriasol si z plášťa sneh a zadrkotal zubami. „A teraz, kadiaľ sa ide ku kozubu?“ prehodil ponad plece, no už kráčal vydláždenou halou k dvorane, akoby tam bol aspoň stokrát.

„A to je zas čo, tá slnovratu-gebuľa-burgyňová?“ nechápavo zamrmlal vojak, než sa rozbehol za bardom.

*

Tak ako je každá králičia nora lúčovito vybudovaná okolo hlavnej siene, tak sa život jej obyvateľov sústreďuje okolo náčelníka. Ten stojí na čele kolónie rovnako ako pred ním jeho otec a po ňom zasa jeho syn. O všetkom, čo sa v nore odohráva, radí sa náčelník so svojou ženou. Spolu prijímajú všetky rozhodnutia, riešia spory a organizujú hostiny a oslavy.

Náčelníkom kolónie Pod ostružinou je Hubert Statný. Veľký tučný králik s bielo-hnedou srsťou, so zvesenými ušami siahajúcimi po kolená a s bruchom, na ktorom by mohol stáť dom. Vo chvíli, keď vošiel bard, náčelník, ktorému na veľkom strakatom bruchu div nepraskla tunika, sedel na tróne na najčestnejšom mieste pri hodovnej tabuli s ostružinovou korunou na hlave a spieval veselú pieseň o Králikovi Mrázikovi, čo uviazol v úzkom podzemnom tuneli. Malé králičatá mu sedeli pri nohách a chichúňali sa. Keď náčelník zazrel vchádzať barda, vstal a na jeho počesť zdvihol čašu z rohoviny.

„Buď vítaný, bard!“ vykríkol hlasiskom, pri ktorom sa zo stropu začala sypať hlina. „Vitaj na slávnosti zimného slnovratu!“

„Konečne uvítanie, ako sa patrí,“ zašomral bard, zhodil z pliec kožený plášť, no kapucňu si nechal. Svetlo ohňa odhalilo modré ornamenty v nafarbenej srsti na jeho ramenách.

„Už sme prestávali dúfať, že prídeš,“ povedal Hubert, „ale najdlhšia noc býva plná prekvapení. Zaspievaš nám niečo, aby si si zaslúžil večeru?“

Bard sa zasmial. „Môj hlas už na spievanie nestačí, na to je pristarý a slabý.“ Usadil sa ku kozubu a ohrial si ruky. „No na jednu-dve rozprávky sa dám presvedčiť.“

„Rýchlo prineste hosťovi niečo pod zub! Jedna noha sem, druhá tam!“ skríkol Hubert a švihol ušami. Obsluhujúci čašníci okamžite dobehli s miskou hustej polievky z potočnice a s košíkom kukuričného chleba. Vyhladnutý bard sa hltavo pustil do jedla, a keď misku vyjedol do dna, chrbtom labky si utrel fúzy.

„Toto si zaslúži rozprávku,“ prikývol. „Ktorú chcete počuť?“

Králičatá sa jedno cez druhé rozkričali a nahrnuli sa mu k nohám. „O králičkovi Beovi! O králikovi rybárovi! O Podkinovi Jednouchom!“

„Dobre som počul? Spomenul niekto Podkina Jednouchého?“ opýtal sa bard a pohodlne sa uvelebil v kresle. „Podkina nazývaného Rohatý kráľ? Podkina, čo mal magickú dýku a vedel lietať?“

„Áno, áno!“ vzrušene sa prekrikovali králičatá. Bard si prekrížil ruky pokryté modrými ornamentmi a potiahol sa za bradu.

„O Podkinovi poznám viacero príbehov, ale iné než tie, čo ste o ňom počuli vy. V mojich príbehoch nebudú ani oči metajúce plamene, ani obrie králiky zabité holými rukami.“

„A o čom sú tvoje príbehy, bard? Prečo sú iné?

Prečo nebudú ohnivé oči ani obri?“

„Moje príbehy sú iné preto,“ povedal bard, „lebo sú pravdivé. Oči, ktoré metajú oheň, existujú iba v rozprávkach a v hlavách hlúpych králičeniec.“ Bard im rukou naznačil, aby sa utíšili, a začal.

Druhá kapitola

Najhoršie sviatky zimného slnovratu

Najprv vám musím povedať o Gormoch. Vďaka našej Bohyni sú dnes Gormovia iba zlou spomienkou. Niečo, čím dospelí strašia deti. Lenže v časoch, keď boli vaši dedovia a babičky celkom malí, králičie kmene žili v ustavičnom strachu pred cudzími nájazdníkmi, pred rinčaním kovu a strašným bojovým trúbením, čo sa hocikedy rozľahlo uprostred noci. Gormovia.

Nikto netuší, odkiaľ sa nabrali, vie sa len, že úplne prvý raz ich spozorovali na severe Enderby, kde sa Červená rieka vlieva do mora, v neveľkej králičej kolónii nazývanej Piesočná.

V Piesočnej žili mierumilovné králiky s dymovosivou srsťou a čiernymi ušami, ktoré lovili ryby, vedeli stavať plachetnice a rady sa na nich plavili. Obyvatelia Piesočnej nory s každým vychádzali dobre, nikomu neubližovali a nikto si ich nevšímal. No jedného dňa sa všetko zmenilo.

Jedni vravia, že sa im do žíl muselo dostať niečo z rieky. Iní zasa, že pri budovaní tunelov zašli prihlboko a narazili na voľačo zlé a jedovaté. A ďalší pre zmenu, že ich uriekli čarodejnice. Skutočnú príčinu nepozná nik, no pravda je, že krotkí, neškodní obyvatelia Piesočnej sa zo dňa na deň premenili na desivé a neprirodzené tvory.

Najprv sa zmenila ich nora – spočiatku nebadane, ale potom z nej vyhúkli veľké kovové hroty. Trčali do vzduchu ako jedovaté pichliače dikobraza a pôda navôkol sčernela ani spálenisko. Ešte aj voda v rieke zostala čierna a jedovatá. Všetky živé tvory v blízkych lesoch a vodách buď pomreli, alebo ochoreli a zostali znetvorené. Ostatní obyvatelia tých končín premenovali Piesočnú noru na Železné hniezdo a držali sa od nej čím ďalej, ale nepomohlo to.

A keď potom obyvatelia Hniezda vyliezli na svetlo, boli na nepoznanie – od hlavy po päty v železe.

Ako viete, králiky so železom narábať nevedia a pre našu Bohyňu je tento kov jedovatý. Obyvatelia Piesočnej však železo spracovali a potom s ním doslova zrástli! Preniklo im pod kožu, kolovalo im v žilách, ešte aj oči mali zrazu iné, hrdzavočervené a chladné ako ľad. Neskôr pomocou železa pretvorili aj hlúpe obrie potkany, čo králikom slúžia ako ťažné zvieratá, a čierne vrany z okolitých lesov. Stali sa z nich škriekajúce kŕdle kovových netvorov, a keď sa vyrojili zo Železného hniezda, nenásytne hltali a pustošili všetko navôkol. Ostatné králiky sa ich báli a dali im meno Gormovia.

Keby vás Gormovia napadli, bol by to váš koniec – zabili by náčelníka aj jeho synov. Vašich bojovníkov by roztrhali na kúsky. Polovicu z vás by odvliekli do zajatia a pretvorili pomocou železa. Na čo, to vie iba Bohyňa. A tí, ktorých by tu nechali, by otročili na nových pánov a celé noci by preplakali od strachu, že Gormovia jedného dňa odvlečú aj ich.

Pre králičiu rasu nastala doba temna.

Podkin Jednouchý vtedy ešte nebol hrdina: nezabil nijakého obrieho králika, nezhromaždil okolo seba družinu bojovníkov a na zachraňovanie mladých dievčat ani nepomyslel. Bol iba mláďa, prežil len osem liet. A mal ešte obidve uši.

Podkin bol synom Lopkina, náčelníka kolónie Munbury, čo znamenalo, že raz sa stane náčelníkom on, tak ako ním bol otec jeho otca, otec praotca… ich náčelnícky rod siahal až do počiatku čias, keď naša Bohyňa stvorila dvanásť králičích kmeňov. Podkin bol mladý a myslel si, že náčelnícke povinnosti sú ešte ďaleko. Bol tomu rád.

Mal staršiu sestru Paz, ktorá ho komandovala na každom kroku, a maličkého bračeka Puka. Ten ešte nevedel robiť nič, len sa napchávať a mrnčať, že je hladný.

Možno by ste čakali, že na mladom Podkinovi sa už dali vybadať črty budúceho hrdinu. No ak si myslíte, že sa vedel šikovne oháňať mečom a bol nebojácny, múdry a rozvážny, mýlite sa.

Tak po prvé, bol to najlenivejší a najrozmaznanejší náčelnícky syn, akého kedy Päť kráľovstiev videlo! Prinajmenšom pred začiatkom tohto príbehu. Náčelník Lopkin sa pokúšal pripraviť syna na vodcovstvo: najal učiteľov, ktorí ho mali naučiť všetko o králičích dejinách a tradíciách a vycvičiť ho v bojovom umení. Ibaže Podkin na učenie kašľal a ulieval sa. Zo všetkého najradšej sa povaľoval, sníval s otvorenými očami alebo spal, ale treba uznať, že toto robil na jednotku. Učitelia z neho boli zúfalí, najmä chudák Melfry, ktorý mal na starosti bojový výcvik. Melfry prinajmenšom trikrát povedal, že Podkina učiť odmieta. Jeho žiak zásadne nerobil nič, čo sa od neho čakalo. Nebavilo ho to.

Raz vo sviatok najdlhšej noci – v tých časoch ho slávili podobne ako my dnes – Podkin Jednouchý (vtedy ešte dvojuchý) sedel hore na drevenej galérii, čo sa ťahala po obvode munburskej hlavnej siene, zabával sa s hračkárskym vozíkom, prežúval kukuričný chlieb, čo uchmatol z kuchyne, a sníval o Králikovi Mrázikovi, ktorý mal v noci prísť a doniesť vrece darčekov. Budú v ňom drevení vojačikovia, ktorých sa toľko domáhal? Alebo hračkársky meč a štít? Alebo ho čaká rovnaké sklamanie ako vlani, keď dostal mizernú štrikovanú tuniku?

„Čo robíš na galérii, Pod?“ Jeho sestra vybehla hore schodmi a prebodla ho pohľadom. Podkinov braček si hovel v jej náručí a ohrýzal mrkvu. „Posiela ma mama. O chvíľu sa bude podávať potočnicová polievka a potom sa začne tancovačka. Prvá bude slávnostná štvorylka. Si budúci náčelník, nemal by si tam chýbať.“

Paz ťažko znášala, že sa nikdy nepostaví na čelo kolónie, hoci je najstaršia. Lenže taká bola tradícia, náčelnícky titul preberal prvorodený syn.

Podkin zívol. „Štvorylka… naozaj napínavé.“ Vzal jej Puka a pošteklil ho na brušku. Z galérie dobre počul, ako napredujú oslavy, a nemal ani najmenšiu chuť zapojiť sa. „To sa mám natriasať ako puding?“

„Ak neprídeš, bude malér,“ varovala ho Paz.

„Máš vôbec predstavu, čo znamená byť vodcom? Nikto nebude poslúchať náčelníka, ktorý sa bavká s hračkami a celý čas sa zašíva po kútoch, aby si mohol zdriemnuť.“

Podkin podráždene pohodil ušami. „Iba mi závidíš! Namýšľaš si, že by si bola lepším náčelníkom než ja.“

„Veď je to pravda, nie? Každý to vidí! Tak po prvé,“ odratúvala na prstoch, „som najstaršia. Po druhé, robím všetko, čo mi mama alebo otec prikážu. Chodím na všetky hodiny, neschovávam sa na lúke medzi sedmokráskami ako dáka hlúpa víla. Keby bola na svete spravodlivosť, dievčatá by sa smeli stávať náčelníkmi namiesto lenivcov, čo si to nezaslúžia!“

Chcel na ňu skočiť a vykvákať ju za uši, no vtom sa ozvalo poplašné trúbenie na roh. Všetci traja sa vrhli k zábradliu galérie a vykukli dolu. Vojaci schytili kopije a štíty, deti zahnali do kúta a ich otec, náčelník Lopkin, sa rozbehol k vchodu do nory a za chôdze vytasil meč. Veľký strieborný meč, o ktorom si všetci mysleli, že je zázračný.

„Kválik Mvázik! Kválik Mvázik!“ zajasal malý Puk a pokúsil sa bratovi vytrhnúť.

„Puk, to nie je Králik Mrázik!“ povedal Podkin a razom zabudol na hádku s Paz. „Toto vyzerá na problém. A problémy nenechávajú pred norou darčeky.“

Zdola sa nieslo vystrašené mrmlanie. „Jazdec! Prichádza jazdec…! Jazdec v brnení… v železnom brnení…!“ A napokon: „Veď to je Gorm! Gormovia idú!“

Strhla sa panika. Podkin videl, že otec niečo kričí, no v tom chaose ho nebolo počuť. Celú kolóniu zachvátil strach, všetci stratili hlavu. Nastala chvíľa, keď naozaj potrebovali niekoho, kto ich bude viesť. Podkin videl, že otec sa zhlboka nadýchol, a potom zadunel jeho hlasný povel: „Ticho!“

Všetci stuhli, stovky vyľakaných očí sa upreli na Lopkina, ktorý stál uprostred a v ruke sa mu blýskal zázračný meč. Chvíľu počkal, kým sa všetko utíši, a povedal najpokojnejšie, ako dokázal:

„Prichádza jazdec, to je pravda. Gorm, aj to je pravda. Lenže je sám a nesie bielu vlajku mieru. Necháme ho vojsť a vypočujeme si, čo nám chce povedať.“

Ťažké dubové vráta sa so škrípaním otvorili. Králiky sa pritisli k stenám. Čosi s dupotom a rinčaním schádzalo vstupnou chodbou do siene.

„Paz, však sa teraz nestane nič zlé?“ vyľakane šepol Podkin. Pred ich vysokým, mocným otcom mal odjakživa rešpekt. Zdal sa mu neporaziteľný – aspoň doteraz.

„Ja neviem, Pod,“ odvetila. „Otec má svoj meč…“

Výraz jej očí stačil na to, aby sa Podkina prvý raz za jeho krátky život zmocnil skutočný strach.

Náčelník Lopkin zakričal do tmavého tunela tradičné privítanie: „Vojdi, cudzinec, buď u nás vítaný v tento sviatočný večer!“

Brink!

Cveng!

Rinčanie kovu a dupot ťažkých kožených čižiem. Zdalo sa, že jazdec zliezol z tvora, na ktorom jazdil, a cez tunel kráča po svojich. Stopäťdesiat vydesených králikov zatajilo dych.

Brink!

Cveng!

Puk sa rozfňukal. Už videli, že v tmavom tuneli sa čosi hýbe. Vo svetle pochodní rozmiestnených vo dvorane sa zaleskol kov.

„Vojdi!“ zvolal Lopkin. „Neublížime ti!“

Znova zabrinčal kov, z tunela sa vynorila obrovská postava a skočila do kruhu bojovníkov.

Hrôzostrašné príbehy o Gormoch poznali všetky králiky, no skutočnosť bola ešte horšia.

Ak tá bytosť bola voľakedy králikom, niečo ju zmenilo na chodiacu horu kovu a mäsa, prešpikovanú hrdzavými tŕňmi a klincami. Brnenie z poprehýbaných plátov železa pokrývala hrdza a zaschnuté červené fŕkance. Vyzerali ako krv.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Prvá kapitola Bard prichádza

Druhá kapitola Najhoršie sviatky zimného slnovratu