Bill Clinton, James Patterson

THE PRESIDENT IS MISSING

Copyright © 2018 by James Patterson

and William Jefferson Clinton

Translation © 2018 by Peter Tkačenko

Jacket design by Mario J. Pulice

Jacket photograph by Getty Images

Author photograph by David Burnett

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

Postavy a udalosti v tejto knihe sú vymyslené.

Akákoľvek podobnosť so skutočnými osobami,

živými alebo mŕtvymi, nie je úmyslom autorov.

ISBN 978-80-551-6441-0

Mimoriadna vďaka patrí nášmu právnikovi a priateľovi Robertovi Barnettovi, ktorý stojí za našou spoluprácou na tejto knihe, za jeho rady, chlácholenie a občasné plesnutie bičom.

Chceme sa tiež poďakovať nekonečne trpezlivému a bystrému Davidovi Ellisovi, ktorý nás sprevádzal výskumom, prvým i druhým náčrtom aj mnohými, mnohými konceptmi. Bez Davidovej pomoci a inšpirácie by tento príbeh vyzeral inak.

Hillary Clintonovej, ktorá žila s touto hrozbou, pracovala na jej odstránení a pozná dôsledky nepatrných varovaní, vďačíme za povzbudzovanie a pripomienky v prospech reálnosti knihy.

Ďakujeme Sue Solie Pattersonovej, ktorá zvládla umenie kritiky aj povzbudzovania často jedným dychom.

Ďalej sme vďační Mary Jordanovej, ktorá má hlavu priklincovanú ku krku, aj keď ju všetci ostatní strácajú.

Deneen Howellová a Michael O’Connor dohliadali, aby sme sa držali zmlúv, termínov a faktov.

Tina Flournoyová a Steve Rinehart pomohli nováčikovi splniť svoju časť dohody.

Napokon mužom a ženám z Tajnej služby Spojených štátov amerických a ostatným v silových zložkách, armáde, spravodajských a diplomatických službách, ktorí svoje životy zasvätili tomu, aby sme mohli žiť v bezpečí a istote.

ŠTVRTOK

10. MÁJA

1. KAPITOLA

„Otváram zasadnutie Osobitného výboru Snemovne reprezentantov…“

Žraloky krúžili, vôňa krvi im mykala nozdrami. Aby som bol presný, bolo ich trinásť, ôsmi z opozičnej strany a piati z mojej, a na obranu pred tými žralokmi som sa pripravoval s právnikmi a poradcami. Boľavé skúsenosti ma naučili, že akokoľvek sa pripravujete, obrana na predátorov zaberá len málokedy, a napokon vám nezostáva nič iné, len sa s nimi pustiť do boja.

Nerob to, ktovie koľký raz ma večer pred zasadnutím výboru prosila šéfka mojej kancelárie Carolyn Brocková. Nech ti ani nenapadne chodiť na vypočúvanie výboru. Môžeš prísť o všetko a nemáš čo vyhrať.

Nesmieš odpovedať na ich otázky. Ako prezident skončíš.

Hľadel som na trinásť tvárí oproti, jedna vedľa druhej v dlhom rade ako moderná španielska inkvizícia. Uprostred sedel muž so striebornými vlasmi za menovkou s nápisom RHODES. Odkašľal si.

Predseda Snemovne reprezentantov Lester Rhodes sa za normálnych okolností na vypočúvaní nezúčastňoval, ale v prípade tohto Osobitného výboru urobil výnimku. Pretlačil doň čo najviac členov Kongresu z jeho strany barikády, ktorí zjavne netúžili po ničom viac, než zastaviť moju agendu a politicky a osobne ma zničiť. Bezohľadnosť pri získavaní moci je staršia než Biblia, ale viacerí z mojich odporcov ma nenávideli až do špiku kosti. Nielenže ma chceli vyhnať z úradu. Neboli by spokojní, kým by ma nezavreli za mreže, neutopili, nerozštvrtili a nevymazali z učebníc dejepisu. Kriste, keby malo byť podľa nich, pravdepodobne by mi spálili dom v Severnej Karolíne a napľuli by na hrob mojej manželky.

Pritiahol som si k sebe teleskopický mikrofón, aby som ho mal čo najbližšie, až bol naplno napnutý. Nechcel som, aby som sa pri odpovediach skláňal dopredu, zatiaľ čo členovia výboru by sedeli vystretí ako králi a kráľovné na trónoch v podobe vysokých, kožou čalúnených stoličiek. Naklonený dopredu by som pôsobil slabo, úslužne – bol by to podprahový odkaz, že som im vydaný na milosť. Sedel som oproti nim sám. Bez poradcov, bez právnikov, bez poznámok. Americký ľud nemal vidieť, ako sa tlmeným šepotom dohadujem so svojím právnikom, ako prikrývam mikrofón a potom ho odkrývam, aby som povedal: Na túto udalosť nemám podrobné spomienky, pán kongresman. Nič som neskrýval. Nemal by som tam byť, a môžete vziať jed na to, že som tam nechcel byť, ale bol som tam. Len ja sám. Prezident Spojených štátov amerických čeliaci svorke žalobcov.

Z rohu miestnosti ma pozoroval triumvirát mojich najvyššie postavených poradcov: vedúca kancelárie Carolyn Brocková, môj najstarší priateľ a poradca Bieleho domu pre právne záležitosti Danny Akers a zástupkyňa šéfky kancelárie a politická poradkyňa Jenny Brickmanová. Sedeli stoicky, s kamennými tvárami, plní obáv. Nikto z nich mi neradil púšťať sa do toho. Jednohlasne sa zhodli, že sa dopúšťam najväčšej chyby vo funkcii prezidenta.

Napriek tomu som sa tam ocitol. Nastal môj čas. Ukáže sa, či mali pravdu.

„Pán prezident.“

„Pán predseda Snemovne.“ Pravdupovediac, v tomto kontexte by som ho mal oslovovať ako predsedu Osobitného výboru, ale hoci by som ho oslovil všelijako, predsa som to nerobil.

Mohlo sa to začať rôzne. V podobne samochvály predsedu Snemovne prezlečenej za otázku. Prípadne úvodných zahrievacích otázok. Videl som však dosť videozáznamov, na ktorých Lester Rhodes spovedal svedkov ešte ako kongresman vo funkcii dozorcu výboru Snemovne, aby som vedel, že sa vyžíva v brutálnom nástupe, ide priamo po krku, čím svedkov vyvádza z rovnováhy. Vie – lepšie povedané, odkedy Michael Dukakis v roku 1988 zmrvil prvú diskusnú otázku o treste smrti, to vie každý –, že keď pokazíte úvod, zvyšok už nikoho nebude zaujímať.

Siahne predseda Snemovne po rovnakom útočnom pláne aj pri prezidentovi vo funkcii?

Pravdaže siahol.

„Pán prezident Duncan,“ spustil, „odkedy chránime teroristov?“

„Nechránime,“ odvetil som tak rýchlo, že som mu takmer skočil do reči, pretože takým otázkam nesmiete dožičiť kyslík. „A ani ich nikdy chrániť nebudeme. Určite nie, kým budem prezidentom.“

„Ste si tým istý?“

Naozaj to povedal? Do tváre mi stúpla červeň. Neubehla ani minúta a už zaťal tesáky.

„Pán predseda Snemovne,“ odvetil som, „ak som niečo povedal, myslel som to vážne. Jedno si ujasnime hneď od začiatku. Nechránime teroristov.“

Po tej pripomienke sa na chvíľu odmlčal. „Nuž, pán prezident, možno si potrebujeme ujasniť pojmy. Považujete Synov džihádu za teroristickú organizáciu?“

„Samozrejme.“ Poradcovia mi kládli na srdce, aby som nehovoril samozrejme, pretože ak sa nezvolí správny tón, môže to znieť naduto alebo opovržlivo.

„A ak sa nemýlim, táto skupina dostávala podporu z Ruska.“ Prikývol som. „Rusko z času na čas podporovalo Synov džihádu.

Ich podporu tejto a iným teroristickým organizáciám sme odsúdili.“

„Synovia džihádu sa dopustili teroristických činov na troch rôznych kontinentoch. Je to správna informácia?“

„Áno, tak to je.“

„Sú zodpovední za smrť tisícok ľudí?“

„Áno.“

„Vrátane Američanov?“

„Áno.“

„Majú na svedomí výbuch v bruselskom hoteli Bellwood Arms, pri ktorom zahynulo päťdesiatsedem ľudí vrátane delegácie poslancov kalifornského parlamentu? Prelomenie softvérovej ochrany systému riadenia leteckej dopravy v Gruzínsku, v dôsledku čoho havarovali tri lietadlá, pričom v jednom z nich sa nachádzal veľvyslanec Gruzínska v Spojených štátoch?“

„Áno,“ odvetil som. „Oba incidenty sa stali pred mojím nástupom do funkcie prezidenta, ale áno, Synovia džihádu sa prihlásili k zodpovednosti za obidva útoky…“

„Dobre, hovorme teda o čase od vášho nástupu do funkcie. Je pravda, že len pred niekoľkými mesiacmi Synovia džihádu prelomili softvérovú ochranu systému izraelskej armády a zverejnili informácie o izraelských agentoch v utajení a vojenských presunoch?“

„Áno,“ prikývol som, „je to tak.“

„Presuňme sa oveľa bližšie k domovu, do Severnej Ameriky,“ pokračoval. „Len minulý týždeň. V piatok, štvrtého marca. Je pravda, že Synovia džihádu spáchali ďalší teroristický čin, keď sa vlámali do počítačov so systémom ovládajúcim prevádzku metra v Toronte a vypli ho, čím spôsobili vykoľajenie súpravy, pri ktorom zomrelo sedemnásť ľudí, desiatky sa zranili a tisícky zostali hodiny uväznené v tme?“

Mal pravdu, že Synovia džihádu boli zodpovední aj za toto. Aj výpočet obetí bol presný. Lenže pre Synov džihádu to nebol teroristický čin. Bola to zaťažkávacia skúška.

„Štyri z obetí v Toronte boli Američania, je tak?“

„Správne,“ potvrdil som. „Synovia džihádu sa neprihlásili k zodpovednosti za tento čin, sme však presvedčení, že to bolo ich dielo.“ Prikývol a zahľadel sa do poznámok. „Prejdime k vodcovi Synov džihádu, pán prezident. Ide o muža menom Sulejman Cindoruk, nemýlim sa?“

A už sme doma.

„Áno, vodcom Synov džihádu je Sulejman Cindoruk,“ dal som mu za pravdu.

„Je to najnebezpečnejší a najaktívnejší kyberterorista na svete, však?“

„Myslím si to.“

„Moslim tureckého pôvodu, ak mám správne informácie?“

„Má turecký pôvod, ale nie je moslim,“ opravil som ho. „Je to sekulárny extrémistický nacionalista, ktorý sa stavia proti vplyvu Západu v strednej a juhovýchodnej Európe. Onen džihád, ktorý vedie, nemá s náboženstvom nič spoločné.“

„To tvrdíte vy.“

„To tvrdí každá spravodajská analýza, ktorá sa mi dostala do rúk. Tie analýzy ste čítali aj vy, pán predseda. Ak si chcete islamofóbne zahromžiť, nech sa páči, ale bezpečnosti v našej krajine to ani zamak nepomôže.“

Zmohol sa na ironický úsmev. „Tak či onak, je to najhľadanejší terorista na svete, či nie?“

„Chceme ho zajať,“ odvetil som. „Chceme zajať každého teroristu, ktorý sa usiluje ublížiť našej vlasti.“

Odmlčal sa. Zvažoval, či sa ma spýta: A ste si tým istý? Keby to spravil, stálo by ma všetky sily, aby som neprevrátil stôl a nechytil ho pod krkom.

„Len aby sme si to vyjasnili,“ spustil napokon. „Spojené štáty majú záujem zajať Sulejmana Cindoruka.“

„Na tom si netreba nič vyjasňovať,“ odsekol som. „O tom neboli žiadne pochybnosti. Nikdy. Po Sulejmanovi Cindorukovi ideme už desať rokov. Neprestaneme, kým ho nedostaneme. Je to pre vás dostatočne jasné?“

„Nuž, pán prezident, pri všetkej úcte…“

„Nie,“ skočil som mu do reči. „Keď svoju otázku začnete slovami pri všetkej úcte, znamená to, že sa mi nechystáte prejaviť ani len štipku úcty. Pán predseda, pokojne si myslite, čo sa vám zachce, ale úctu by ste mi prejavovať mali – ak nie kvôli mne, tak kvôli množstvu ľudí, ktorí zasvätili svoje životy boju proti terorizmu a ochrane našej vlasti. Nie sme a ani nikdy nebudeme dokonalí, ale nikdy neprestaneme robiť, čo je v našich silách.“

Nato som ľahostajne mávol rukou. „Nech sa páči, počúvam vašu otázku.“

V spánkoch mi pulzovala krv. Nadýchol som sa a obzrel sa na trojicu poradcov. Jenny, moja politická poradkyňa, prikyvovala, od začiatku chcela, aby som voči predsedovi Snemovne zaujal agresívnejší postoj. Danny nedával najavo vôbec nič. Carolyn, moja chladnokrvná šéfka kancelárie, sa nakláňala dopredu, lakte na kolenách, bradu opretú o ruky. Keby boli olympijské rozhodkyne, Jenny by mi dala deviatku, ale od Carolyn by som sa nedočkal ani päťky.

„Nestrpím spochybňovanie môjho vlastenectva, pán prezident,“ ohradil sa môj striebrovlasý súper. „Americký národ má vážne starosti o minulotýždňové udalosti v Alžírsku, ku ktorým sme sa ani nedostali. Americký národ má plné právo vedieť, na koho ste strane.“

„Na koho som strane?“ vyhŕkol som, až som zo stola takmer zhodil mikrofón. „Som na strane amerického národa, tým je to vybavené.“

„Pán prez…“

„Som na strane ľudí, ktorí dvadsaťštyri hodín denne makajú na tom, aby bola naša vlasť v bezpečí. Na strane ľudí, ktorých nezaujíma uhol pohľadu ani to, odkiaľ práve fúka politický vietor. Na strane ľudí, ktorí nečakajú vďaku za svoje úspechy, a ktorí sa nemôžu brániť, keď ich kritizujú. Na ich strane som.“

„Pán prezident Duncan, muži a ženy, ktorí dennodenne pracujú na ochrane našej vlasti, majú moju plnú podporu,“ ozval sa. „Nehovoríme o nich. Hovoríme o vás, pane. Nehráme tu žiadnu hru. Nemám z toho ani najmenšiu radosť.“

Za iných okolností by som sa rozosmial. Na zasadnutie tohto Osobitného výboru sa Lester Rhodes tešil viac, ako sa americký vysokoškolák teší na dvadsiate prvé narodeniny.

Celé vypočúvanie bolo len divadlo. Predseda Snemovne Rhodes navrhol výbor tak, aby priniesol jediný výsledok – zistenie, že prezident sa dopustil takého zneužitia právomocí, ktoré bude Ústavnoprávnemu výboru Snemovne stačiť na začatie procedúry ústavnej žaloby prezidenta, takzvaného impeachmentu. Ôsmi členovia Osobitného výboru z jeho strany pochádzali z volebných obvodov s tak umelo nakreslenými hranicami, že aj keby si uprostred vypočúvania rozopli nohavice a začali si cmúľať palec, nielenže by mali o dva roky isté znovuzvolenie, ale nemali by ani protikandidáta.

Moji poradcovia mali pravdu. Bolo jedno, či boli dôkazy proti mne presvedčivé, pochybné, alebo ani nejestvovali. Kocky boli hodené.

„Položte svoju otázku,“ vyzval som Rhodesa. „Nech máme tento cirkus za sebou.“

Danny Akers v rohu zvraštil obočie a čosi zašepkal Carolyn, ktorá prikývla, no zachovala nečitateľnú tvár. Dannymu sa nepáčila moja poznámka o cirkuse, ktorou som zaútočil na vypočúvanie pred Osobitným výborom. Neraz mi vravel, že to vyzerá „zle, veľmi zle“ a dáva to Kongresu legitímne právo spochybňovať ma.

Niežeby sa mýlil. Ibaže nepoznal celú pravdu. Nemal bezpečnostnú previerku, aby mohol vedieť, čo som vedel ja, a čo vedela Carolyn. Keby to bol vedel, zaujal by iný postoj. Vedel by, akej hrozbe čelila naša krajina. Hrozbe, ktorá sa nedala porovnať s ničím, čomu sme čelili doteraz.

Tá hrozba ma prinútila urobiť veci, na ktoré by som ani nepomyslel.

„Pán prezident, telefonovali ste v nedeľu 29. apríla tohto roka so Sulejmanom Cindorukom? Približne pred týždňom? Kontaktovali, alebo nekontaktovali ste nahľadanejšieho teroristu na svete?“

„Pán predseda, ako som už mnohokrát povedal, a ako by ste mali vedieť, nie všetko, čo robíme v záujme bezpečnosti našej krajiny, možno tlmočiť verejnosti. Americká verejnosť chápe, že ochrana štátu a výkon zahraničnej politiky zahŕňa množstvo činností, množstvo komplexných operácií, a časť rozhodnutí vlády musí zostať utajená. Nie preto, že by sme chceli niečo udržiavať v tajnosti, ale pretože musíme. V tom spočíva princíp vládnej výsady.“

Predpokladal som, že Rhodes spochybní uplatnenie vládnej výsady pri utajovaných skutočnostiach, poradca Bieleho domu pre právne záležitosti Danny Akers mi však tvrdil, že tento spor vyhrám, pretože sa týkali mojich ústavných právomocí v oblasti zahraničnej politiky. Tak či onak, pri tých slovách mi zovrelo žalúdok. Danny však tvrdil, že ak sa neodvolám na vládnu výsadu, môžem ju v tejto veci stratiť. A ak ju stratím, budem musieť odvetiť na otázku, či som pred dvoma týždňami telefonoval najhľadanejšiemu teroristovi na svete Sulejmanovi Cindorukovi.

A na tú otázku som nemienil odpovedať.

„Nuž, pán prezident, nie som si istý, či to americký národ považuje za bohvieakú odpoveď.“

Nuž, pán predseda Snemovne, ja si zasa nie som istý, či ťa americký národ považuje za bohvieakého predsedu Snemovne, ale americký národ ťa predsa nezvolil za predsedu Snemovne, všakže? Dostal si ledva osemdesiattisíc hlasov v treťom volebnom obvode v Indiane. Ja som dostal šesťdesiatštyri miliónov hlasov. Ibaže si svojim straníckym kumpánom pozháňal toľko peňazí a sľúbil si im moju hlavu na striebornom podnose, že z teba v Snemovni spravili straníckeho lídra.

To by v telke asi neznelo veľmi dobre.

„Nepopierate teda, že ste 29. apríla telefonovali Sulejmanovi Cindorukovi – je to presné?“

„Na tú otázku som už odpovedal.“

„Nie, pán prezident, neodpovedali ste. Uvedomujete si, že francúzske noviny Le Monde uverejnili uniknuté telefonické záznamy spolu s vyhlásením anonymného zdroja, z ktorých vyplýva, že ste v nedeľu 29. apríla tohto roka telefonicky hovorili so Sulejmanom Cindorukom. Viete o tom?“

„Čítal som ten článok,“ odvetil som.

„Popierate jeho obsah?“

„Moja odpoveď je rovnaká ako predtým. Nebudem o tom hovoriť. Nebudem s vami hrať hru na to, s kým som kedy telefonoval a s kým nie. Nebudem potvrdzovať, popierať, či len komentovať svoje kroky na ochranu občanov. Určite nie v situácii, keď je nevyhnutné, aby v záujme národnej bezpečnosti zostali utajené.“

„Pán prezident, nie som si istý, či je to stále ktovieaké tajomstvo, keď ho uverejnia jedny z najväčších európskych novín.“

„Moja odpoveď zostáva rovnaká,“ nedal som sa. Bože, znel som ako somár. Alebo ešte horšie, ako právnik.

„Le Monde píšu,“ nadvihol výtlačok tých novín, „že americký prezident Jonathan Duncan zariadil a zúčastnil sa telefonického hovoru so Sulejmanom Cindorukom, vodcom Synov džihádu, jedným z najhľadanejších teroristov na svete, pri ktorom sa pokúsil nájsť spoločnú pôdu s jeho teroristickou organizáciou a Západom. Popierate to, pán prezident?“

Na to som nemal ako odpovedať a on to dobre vedel. Hral sa so mnou ako mačiatko s klbkom bavlny.

„Už som vám odpovedal,“ mlel som si svoje. „Nebudem sa opakovať.“

„K tomu článku v Le Monde sa tým ani oným spôsobom nevyjadril ani Biely dom.“

„Presne tak.“

„Lenže Sulejman Cindoruk sa k nemu vyjadril, všakže? Zverejnil videonahrávku, v ktorej vraví: Prezident môže žobrať o milosť, koľko sa mu páči. Američania sa odo mňa žiadnej milosti nedočkajú. Povedal to, či nie?“

„Áno, povedal to.“

„Biely dom na to reagoval tlačovou správou, podľa ktorej Spojené štáty americké nebudú reagovať na nehanebné výkriky teroristu.“

„Presne tak,“ prikývol som. „Nebudeme.“

„Žobrali ste uňho o milosť, pán prezident?“

Moja politická poradkyňa Jenny Brickmanová si už trhala vlasy. Tiež nemala potrebnú bezpečnostnú previerku, takže ani ona nepoznala celý príbeh, išlo jej však najmä o to, aby som pri tomto vypočúvaní pôsobil ako bojovník. Ak nemôžete vrátiť úder, kládla mi na srdce, nechoďte do toho. Budete pre nich len za politickú Piñatu. A veruže mala pravdu. Lester Rhodes si nasadil masku a zahnal sa na mňa palicou v nádeji, že zo mňa vypadnú utajované informácie a dopustím sa politických prešľapov.

„Vidím, že záporne krútite hlavou, pán prezident. Len aby to bolo zrejmé: popierate, že by ste u Sulejmana Cindoruka žobrali o mil…“

„Spojené štáty nebudú nikdy u nikoho žobrať o čokoľvek,“ vyhlásil som rezolútne.

„Dobre, takže popierate tvrdenia Sulejmana Cindoruka, že by ste žobrali o…“

„Spojené štáty,“ zopakoval som, „nebudú nikdy u nikoho žobrať o čokoľvek. Je to jasné, pán predseda? Alebo vám to mám ešte raz zopakovať?“

„Dobre, ak ste uňho nežobrali o…“

„Ďalšia otázka.“

„Slušne ste ho poprosili, aby na nás nezaútočil?“

„Ďalšia otázka,“ zopakoval som.

Mlčky sa zahľadel do poznámok. „Už budem končiť. Zostáva mi len zopár otázok.“

Jedného som sa – takmer – zbavil, čakalo ma však ďalších dvanásť kongresmanov. Všetci mali nachystané vlastné uštipačné poznámky, útočné otázky a chytáky.

Rovnako ako úvodnými otázkami bol predseda Snemovne preslávený aj záverečnými, aj tak som však vedel, s čím vyrukuje. A on zasa vedel, že mu na to nebudem môcť odpovedať.

„Pán prezident,“ spustil konečne, „porozprávajme sa o minulom utorku, prvom máji. V Alžírsku.“

Pred deviatimi dňami.

„V utorok prvého mája,“ pokračoval, „napadla skupina proukrajinských, protiruských separatistov ranč v severnom Alžírsku, kde sa podľa predpokladov skrýval Sulejman Cindoruk. A naozaj sa tam skrýval. Po úspešnej lokalizácii Cindoruka vyrazili Ukrajinci k ranču s úmyslom zabiť ho. Ibaže ich zámer zvrátil tím zložený z príslušníkov špeciálnych síl a agentov CIA zo Spojených štátov, pán prezident. A Sulejman Cindoruk vďaka tomu unikol.“

Reagoval som absolútnym mlčaním.

„Pán prezident, vydali ste rozkaz na ten protiútok?“ spýtal sa.

„Ak áno, tak prečo? Prečo by americký prezident nasadzoval sily Spojených štátov na záchranu života teroristu?“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

1. KAPITOLA