Julia Whelan

MY OXFORD YEAR

Copyright © 2018 by Temple Hill Publishing

Translation © 2018 by Oľga Hlaváčová

Cover design by nathanburtondesign

Author photograph © Kei Moreno

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6324-6

Tým, ktorých sme stratili.

Hlavne otcom.

Hlavne môjmu.

Závidím ti, že ideš do Oxfordu. Prežiješ tam najkrajší čas svojho života. Všetky tiene vidíš ako v striebornom zrkadle. Neskôr uvidíš hlavu Medúzy a budeš trpieť, lebo ťa to nezmení na kameň.

Oscar Wilde, list Louisovi Wilkinsonovi,

28. decembra 1898

1. KAPITOLA

Sadu, kde spieva pinka, teraz nablízku

túžim byť – v Anglicku!

Robert Browning: Myšlienky na domov

v cudzine, 1845

„Ďalší!“ Colný úradník kývne na osobu predo mnou a ja sa priblížim k širokej červenej čiare, palcom na nohe roztržito prechádzam po pokrútenej páske a ruku opieram o vyleštené zábradlie. Laná na letisku Heathrow sú uviazané natrvalo; tento rad musí byť vždy dlhý, keď vyžaduje takéto stabilné vymedzenie.

Zazvoní mi telefón, jeho vibrácie cítim na nohe. Mrknem na displej. Číslo nepoznám.

„Prosím!“ ozvem sa.

„Je to Eleanor Durranová?“

„Áno.“

„Tu je Gavin Brookdale.“

Mojou prvou myšlienkou je, že si zo mňa niekto strieľa. Gavin Brookdale práve rezignoval na funkciu personálneho šéfa Bieleho domu. Posledných dvadsať rokov viedol všetky politické kampane. Je to legenda. Je to môj idol. On mi volá?

„Haló!“

„Prepáčte, ja… som tu,“ jachcem. „Len som si…“

„Počuli ste o Janet Wilkesovej?“

Že či som počula o… Janet Wilkesová je mladšou senátorkou štátu Florida a horúcou kandidátkou na prezidenta.

Má štyridsaťpäť rokov, pred dvanástimi rokmi prišla v Afganistane o manžela. Z učiteľského platu vychovávala tri deti, keď sa odrazu z akejsi vnútornej pohnútky rozhodla ísť študovať právo, a potom sa pustila do najimpozantnejšej senátorskej kampane medzi obyčajnými ľuďmi, aká sa len tak nezažije. Mimochodom, má aj priateľa, advokáta pre ľudské práva, najväčšieho fešáka, akého som v živote videla. Je jednoducho super manželka a pokroková rebelka v sociálnych záležitostiach spoločnosti. Doteraz sme na národnej úrovni nemali nikoho, ako je ona. Prvá debata bude až o dva týždne, 13. októbra, ale zdá sa, že u voličov je už teraz obľúbená, podľa posledných predvolebných prieskumov je tretia z dvanástich. Kandidát číslo dva z pretekov o poradie vypadol pre škandál s milenkou (milenkami). Avšak kandidát číslo jeden je súčasný viceprezident George Hillerson, ktorého Gavin Brookdale (ak je washingtonská klebetáreň presná), smrteľne nenávidí. Napriek tomu Brookdale, známy svojou nevyspytateľnosťou, by nechcel staviť na zlého koňa ak by ním bola Wilkesová, aj keď by mu to dalo možnosť urobiť naschvál predpokladanému nominantovi. Ak nič iné, tak Gavin Brookdale rád vyhráva. „Isteže som o nej počula.“

„Čítala váš článok Umenie vzdelávania a smrť mysliacich amerických voličov v The Atlantic. A ja tiež. Urobilo to na nás dojem.“

„Ďakujem,“ vyhŕknem celá nadšená. „Zdalo sa mi, že také čosi v rozhovoroch chýbalo…“

„To, čo ste napísali, je filozofia, nie politika.“

To ma vyprovokuje. „Rozumiem, prečo si to asi myslíte, ale ja…“

„Nebojte sa. Viem, že máte na politiku nos. Viem, že ste v Ohio priviedli k víťazstvu Janey Bennettovú. Stotridsiate ôsme miesto pre Carla Moseleyho. Ste talentovaná mladá dáma, Eleanor.“

„Pán Brookdale…“

„Volajte ma Gavin.“

„Tak potom mňa volajte Ella. Nikto ma nevolá Eleanor.“

„V poriadku, Ella, chceli by ste byť v kampani Wilkesovej konzultantkou pre osvetu?“

Ticho.

„Haló!“

„Áno,“ zabľabocem. „Pravdaže áno, ona je fantastická!“

„Výborne. Príďte dnes ku mne do kancelárie a uvedieme vás do funkcie.“

Zostanem stáť bez dychu. Nie som schopná odpovede.

„Totiž… je tu jedna vec, som… som v Anglicku.“

„To nič, tak keď sa vrátite.“

„Vrátim sa v júni.“ Ticho.

„Robíte tam konzultantku?“

„Nie. Mám… dostala som Rhodesovo štipendium a robím…“ Gavin sa radostne rozosmeje. „Aj ja som ho mal.“

„Viem, pane.“

„Gavin.“

„Gavin.“

„Čo študujete?“

„Anglický jazyk a anglickú literatúru z rokov tisícosemstotridsať až tisícdeväťstoštrnásť.“

Bum!. „Prečo?“

„Lebo chcem.“ Čo je to za otázka?

„Nepotrebujete to. Zaváži, že ste dostali Rhodesovo štipendium. Ale študovať tam je nezmysel, najmä literatúru z rokov tisícosemstotridsať až tisícdeväťsto neviem koľko. Jediný dôvod, prečo ste Rhodesa chceli, je, že vám mal pomôcť k získaniu tohto životne dôležitého politického džobu, je tak? Nuž, ponúkam vám ho. Príďte domov a pustíme sa do práce.“

„Ďalší!“

Colný úradník – kamenná tvár, na hlave turban, pôsobivá brada – na mňa kývne, aby som išla dopredu. Urobím krok po čiare, ale stále sa jej držím palcom na nohe. Colník sa na mňa ani nepozrie. „Gavin, môžem zavolať…“

„Ona naozaj bude nominovaná za kandidátku, Ella. Bude to najväčší boj môjho života a ja potrebujem každú pomocnú ruku na palube vrátane vašej. Ale nakoniec to dokážeme.“

Robí si falošné nádeje, ale, božemôj, čo keď má pravdu? Od vzrušenia som sa rozochvela po celom tele. „Gavin…“

„Ella, vždy som držal chrbát vyhrávajúcim kandidátom, ale zatiaľ som nikdy nepodporoval takého, ktorému by som osobne z celej duše veril.“

„Slečna?“ Colný úradník sa na mňa konečne pozrie.

Gavin sa zasmeje, že som sa odmlčala. „Nemám v úmysle vás presviedčať, ak sa necítite…“

„Môžem pracovať odtiaľto.“ Kým stihne namietať, pokračujem: „Budem k dispozícii nepretržite. Wilkesová bude mojou prioritou.“

Za mnou stojaci vypasený biznismen s červenou tvárou, ktorý smrdí od džinu, sa chce okolo mňa pretlačiť. Chytím sa zábradlia a zmarím jeho snahu. Pokračujem do telefónu:

„Na univerzite som mala dve zamestnania, pracovala som ako dobrovoľná detašovaná úradníčka aj ako koordinátorka mnohých zasadaní mestskej rady. Vlani som sa podieľala na dvoch víťazných kampaniach do kongresu a pritom som pomáhala pri formovaní rozpočtu na vzdelávanie v Ohiu. Určite budem schopná vykonávať konzultačnú činnosť pre vás a popritom čítať literatúru a príležitostne o nej písať.“

„Slečna!“ vyštekne colný úradník. „Ukončite telefonický rozhovor alebo vystúpte z radu.“ Ukážem prstom dohora (akoby som chcela na seba upozorniť) a naširoko sa rozkročím na čiare.

„Kedy sa máte vrátiť domov?“ pýta sa Gavin.

„Jedenásteho júna. Mám aj spiatočnú letenku. Miesto tridsaťdva A.“

„Slečna!“ zavrčia na mňa obaja, colný úradník aj ten muž.

Pozriem nadol, na červenú čiaru, čo sa mi tiahne medzi chodidlami.

„Gavin, práve stojím rozkročená nad severným Atlantikom. Doslova stojím jednou nohou v Anglicku a jednou v Amerike, a ak nepoložím telefón, tak ma…“

„Zavolám vám o chvíľu.“ Zložil telefón.

Čo to má znamenať? Čo to robím? Celá strnulá sa ponáhľam k imigračnému okienku a ocitnem sa tvárou v tvár neprístupnému úradníkovi. Vykúzlim svoj najpôsobivejší parádny úsmev a prihovorím sa mu ľútostivým tónom, aký podľa mňa očakáva. „Prepáčte, pane, čo najúprimnejšie sa ospravedlňujem. Mamička je…!“

„Pas!“ Už zas sa na mňa nedíva. Teraz nahodím pasívno-agresívne správanie. Predložím mu svoj úplne nový pas so šuštiacimi neopečiatkovanými stranami. „Dôvod návštevy?“

„Štúdium.“

„Ako dlho zostanete v krajine?“

Neodpoviem hneď. Zrakom prebehnem po tmavom neužitočnom displeji telefónu. „Ja… neviem.“

Znova sa na mňa pozrie.

„Rok,“ odpoviem. Trhni si. „Akademický rok.“

„Kde?“

„Na Oxforde.“ Toto slovo vyrieknuté nahlas je ako šibnutie čarovného prútika. Môj úsmev sa zmení na úprimný. Kladie mi viaceré otázky a asi mu aj odpovedám, ale myslím iba na jedno: Som tu. Toto sa v skutočnosti deje. Všetko vyšlo tak, ako som si naplánovala.

Opečiatkuje pas, vráti mi ho a kývne k červenej čiare.

„Ďalší!“

KEĎ SOM MALA TRINÁSŤ, prečítala som si v časopise Seventeen článok s názvom Môj jedinečný životný zážitok. Bol to osobný príbeh amerického dievčaťa o čase strávenom za hranicami, v Oxforde. Prednášky, študenti, parky, bary, dokonca aj bistro, kde podávajú hranolčeky (odfotografované v ľavom spodnom rohu). Pripadalo mi to ako iný svet. Akoby som sa kĺzala po červotočom prevŕtaných cestičkách vo vesmíre, kde je všetko usporiadané, ľudia sú dôstojní a budovy staršie ako celá moja krajina. Som presvedčená, že trinásť rokov je významný vek v živote každého dievčaťa, ale ešte viac to znamenalo pre mňa, ktorá som vyrastala uprostred ničoho, v rodine, ktorá sa rozpadla. Potrebovala som niečo, čo by ma podržalo. Potrebovala som inšpiráciu. Potrebovala som nádej. Dievča, ktoré napísalo článok, prešlo premenou. Oxford pred ňou odhalil nový život, a ja som bola presvedčená, že bude kľúčom aj k môjmu.

Postavila som si teda plán – ísť do Oxfordu.

Keď prejdem všetkými colnými okienkami, uberám sa podľa ukazovateľov k Centrálnej autobusovej stanici. V automate na cestovné lístky vyzerá znak „£“ pred sumou oveľa lepšie, oveľa civilizovanejšie, oveľa historickejšie ako znak amerického dolára, ktorý mi vždy pripadal príliš sugestívny. Akoby sa blýskal striedavým neónovým svetlom nad striptízovým barom. $-$-$. GIRLS! GIRLS! GIRLS!

Displej automatu sa ma pýta, či chcem zľavnený spiatočný lístok, a ja zauvažujem. Spiatočný let do Washingtonu mám na jedenásteho júna, sotva šestnásť hodín po oficiálnom skončení posledného trimestra. Nezamýšľam vrátiť sa do Štátov skôr, zostanem tu aj po dvoje dlhých prázdnin (v decembri a v marci) a budem cestovať. Vlastne celé decembrové cestovanie už mám naplánované. Kupujem si teda spiatočný lístok na autobus, potom zamierim k lavičke a čakám na najbližší spoj.

Zapípa mi telefón. Email z Rhodesovej nadácie mi pripomína, kde sa mám zajtra ráno hlásiť.

Veľmi veľa ľudí z takých či onakých dôvodov pozná práve Rhodesovo štipendium, hoci na svete je množstvo akademických štipendií. Nepožiadala som oň iba preto, lebo ide o prestížne štipendium, ale aj preto, že je to jediné štipendium, ktoré som chcela. Amerika pošle každý rok tridsaťdva svojich najúspešnejších, najviac konkurencieschopných, najviac spoločensky ctižiadostivých čudákov do Oxfordu. Ľudí mimoriadne nadaných, mocných hráčov, globálnych lídrov. Poviem to zrozumiteľnejšie: dostať Rhodesa znamená, že musíte byť tak trochu vyšinutý. Musíte mať prvotriedny GPA, t. j. študijný bodový priemer, musíte excelovať vo viacerých študijných disciplínach, byť spoločensky podnikavý, byť charizmatický a atleticky zdatný (hoci naposledy som dosiahla dobrý výsledok v disciplíne vzdialene sa podobajúcej na atletiku, keď som Jimmymu Brightonovi vybila loptou predný zub, takže toto kritérium netreba brať tak celkom doslova). Mohla som sa usilovať o iné štipendium. Existuje Marshallovo, Fulbrightovo, Watsonovo, ale Rhodesovci sú moji ľudia. Sú to plánovači.

Ďalší finalista z môjho okresu (trojnásobný víťaz v odboroch matematika/ekonomika a olympijský lukostrelec, ktorý aplikovaním teórie hry pri vyjednávaní so známymi teroristami dosiahol, že informácie od rozviedky sú o 147 percent spoľahlivejšie), mi povedal: „Na získaní Rhodesovho štipendia som pracoval od prvého ročníka.“ Na čo som odpovedala: „Ja tiež.“ On spresnil: „Strednej školy.“ Usadila som ho: „Aj ja.“

Kým Rhodesovo štipendium – áno – je zlatý lístok do Oxfordu, zároveň predstavuje aj členstvo v zabudovanej sieti a prostriedky pre moju politickú budúcnosť. Zaručí mi, že ľudia, ktorí by si ma inak vôbec nevšimli (akési neznáme dievča zo sójových polí v Ohiu), sa pri mne pristavia a budú ma brať vážne. Ľudia ako Gavin Brookdale.

Lenže keď idete za svojím cieľom, ako som išla ja, keď budete sami sebou, odcudzíte sa rodnému mestu a hlavne celej rozvetvenej rodine. Mama nechodila na výšku a otec nechal štúdium po dvoch rokoch, lebo si myslel, že je dôležitejšie zmeniť svet, než sa o ňom učiť. A zrazu som tu ja, mašina na úspech, v ktorej prítomnosti sa všetci okolo mňa cítia trochu nepohodlne. Myslí si, že je lepšia ako my ostatní.

Namojdušu nie som. Ale povedala by som, že som lepšia ako hocikto, okrem otca, kto takto o mne hovoril.

PRECITNEM a na moment ma zachváti panika, keď autobus, do ktorého som nastúpila na letisku Heathrow, znenazdajky prudko zastaví a moja kniha položená na kolenách buchne na zem. Rýchlo ju zdvihnem a prinútim spánkom zalepené oči pozrieť cez obrovské predné okno. Vybrala som si miesto na hornom podlaží celkom vpredu, rozhodnutá vychutnať po ceste do Oxfordu každý kúštiček anglickej krajiny. Potom som ju celú odspala.

Rozháňam hmlu v hlave a žmúrim cez okno von. Ošarpaná autobusová zastávka pred miestnym obchodom s mobilmi. Hľadám tabuľu s názvom ulice, či to nie je tá, kde bývam. V informačnej brožúre z univerzity sa píše, že sa tam dostanem zo zastávky Queens Lane na High Street, Hlavnej ulici. Toto nebude ono. Obzerám sa za seba, ale nikto v autobuse nevyzerá, že by chcel vystúpiť, tak sa znova uvelebím na svojom sedadle.

Autobus opäť vyráža a ja sa zhlboka nadýchnem, aby som sa prebrala. Knihu napchám do plecniaka. Chcela som ju dočítať pred prvou zajtrajšou prednáškou, ale neviem sa sústrediť. V lietadle som bola taká vzrušená, že som nemohla jesť ani spať. Prázdny žalúdok a prebdená noc sa mi vypomstili. Vypomstil sa mi aj časový posun. Aj posledných dvanásť rokov mimoriadneho úsilia sa mi vypomstilo.

Vo vrecku saka mi zavibruje mobil. Vytiahnem ho a na displeji svieti to isté číslo ako predtým. Nadýchnem sa a preventívne sa ozvem: „Počúvajte, Gavin, premýšľala som, dajte mi skúšobnú lehotu taký mesiac, a ak budete mať pocit, že by som mala byť tam…“

„To nie je potrebné.“

Zovrie sa mi hrdlo. „Prosím vás, dajte mi aspoň tridsať dní, aby som dokázala…“

„V poriadku. Už som to zariadil. Len nezabudnite, kto prišiel prvý.“

Zmätenou hlavou mi prebehne radostné nadšenie. Víťazne zovriem päste a tvár sa mi rozžiari až po spánky. „Samozrejme,“ poviem tým najprofesionálnejším hlasom. „Ďakujem za príležitosť. Nesklamem vás.“

„Viem. Preto som vás najal. Aký chcete honorár? Pre vašu informáciu – peniaze nehrajú rolu.“

Nikdy nejde o peniaze. No aj tak mu poviem, koľko chcem, a dohodneme sa na sume, z ktorej môžem vyžiť. Rhodesovo štipendium mi zaplatí školné a ubytovanie a ešte mi trochu zostane aj na živobytie. Hneď na mieste sa rozhodnem, že to, čo mi bude platiť Gavinova spoločnosť, si budem odkladať na cestovanie.

„Teraz choďte,“ hovorí, „užívajte si. Určite ste si to zaslúžili. V centre mesta je reštaurácia, kam sa dá chodiť. The Turf. Uvidíte, kde váš kolega, Rhodesov štipendista – mladý William Jefferson Clinton – ‚neinhaloval‘.“

„Ha, ha! Chápem. Pôjdem.“

„Len si berte so sebou telefón. Telefón je vašou súčasťou, nie módnym doplnkom. Dobre?“

Prikyvujem, hoci ma nevidí. „Súhlas. To je náš plán.“ Ako som to vyslovila, autobus zabočil za roh, a je to tu.

Oxford.

Za malebným mostom pokračuje úzka dvojprúdová cesta, po oboch stranách lemovaná budovami najrozličnejších architektonických štýlov, až sa medzi nimi nedá dýchať. Tieto budovy ma povzbudzujú ako davy pri cieľovej páske maratónu a vítajú ma v meste. Niektoré majú sedlové škridlové strechy, iné sú zdobené cimburím. Mnohé velikánske stavby majú obrovské drevené brány. Vyzerajú, akoby ich vyrezali priamo na mieste, zmes nadčasového dreva a kameňa, ktorá mi vyráža dych. Ktovie, či tie dvere nevedú do niektorej z tridsiatich ôsmich samostatných oxfordských fakúlt. Aj keď si ich celé roky predstavujete a snívate o nich, nemôžete vystihnúť ich pravú podobu.

Vzhliadnem k oblohe, kde špičky ďalších starodávnych budov narušujú horizont a vysoké kamenné hroty lemujú mesto ako majáky.

„Mesto spiacich veží,“ zahundrem si pre seba.

„Pravdaže,“ prisvedčí mi Gavin do ucha. Zabudla som, že je ešte vždy na linke.

Toto sa volá Oxford. To meno si naozaj zaslúži. Pretože to znamená, že prv než sa stal mojím snom – či snom dievčaťa z časopisu Seventeen –, bol snom mnohých a mnohých pred nami.

2. KAPITOLA

Svetlo, čo zažmurkať vás neprinúti;

spomienka, ktorá nerozjatrí rany;

láska – len ak ste vy tiež milovaní.

Nuž, čo je najlepšia vec na svete?

Tú zrejme celkom inde nájdete.

Elizabeth Barrettová-Browningová:

Najlepšia vec na svete, 1862

Rada by som povedala, že Oxford vonia ako pergamen a škorica, alebo niečo podobne poetické, ale on páchne presne ako každé mesto – dieselovými autobusmi, mokrou kamennou dlažbou a závanom hranolčekov, pečených v bistre na druhej strane ulice.

Na High Street sú chodníky úzke, na jednej strane lemované vysokými kamennými múrmi a na druhej nízkymi rozbitými obrubníkmi. Úzke chodníky sú preplnené chodcami. Študenti sa náhlia, turisti sa bezcieľne potulujú, tí druhí otravujú tých prvých. Reč ľudí, čo hovoria po anglicky, mi je skoro rovnako nezrozumiteľná ako tých, čo po anglicky nehovoria. Uši sa mi ešte neprispôsobili tunajšiemu prízvuku a rozhovor okolo seba vôbec nevnímam.

V Oxforde je to len ďalší všedný deň, ale pre mňa je čarovný.

Ako sa autobus vzďaľuje, beriem svoju batožinu a chcem sa vyhnúť veľkej rodine, ktorá sa skláňa nad mapou. Rozčúlene sa dohadujú a navzájom prekrikujú. Po chvíľke sa vynorí otcova hlava. Dôjde mu trpezlivosť, zdvihne mapu do vzduchu, aby na ňu nikto nedosiahol. „Stačí, stačí, prestaňte, dobre? Ideme tadiaľto!“

Kým sa dostávam z dosahu rodiny, preletí okolo skupina cyklistov, naozajstný húf, šuchnú sa okolo mojej batožiny a vzduchová brázda za nimi mi šľahne vlasy do tváre. Cyklisti majú na sebe akýsi športový úbor (možno ragbisti?). Keď hrmotne, s hlasným krikom prejdú okolo, zavoňajú chlapčenským potom a čerstvo pokoseným trávnikom. Vidieť, že chlapci sú chlapci v každej krajine. Posledný cyklista vytrhne otcovi z ruky mapu, víťazne ju zdvihne a zakričí: „Et in Arcadia ego!“

Oxford – tu ešte aj športovci hovoria po latinsky!

PRE RHODESOVCOV nemusím za seba robiť nič. Nemusím získať žiadny stupeň vzdelania ani titul. Čo urobím – alebo neurobím –, je na akademickej pôde medzi mojou katedrou a mnou. A tiež medzi vysokou školou a mnou.

Začlenili ma na vysokú školu Magdalen College. Z mne neznámych dôvodov to vyslovujú „modlin“. Bola založená v roku 1458 a jej pýchou je veľká aula, park s vysokou zverou, ikonická zvonica, stredoveká otvorená stĺpová chodba a približne šesťsto študentov. Nežiadala som Magdalen preto, že by som mala nejaký závažný akademický dôvod, ale preto, lebo tam chodil Oscar Wilde.

Prichádzam k bráne, opatrne sa vyhýbam zástupom, ktoré prúdia dnu a von, a vlečiem svoju batožinu do stĺpovej chodby. Pred sebou, rovno za otvorenými gotickými dverami, zahliadnem dlažbovými kockami vykladaný dvor s nádhernými stromami ako vo filme a v istej vzdialenosti pieskovosivú budovu študentského internátu. Na kameňom vyloženej stene stĺpovej chodby oznamuje vývesná tabuľa termíny, kedy je univerzita otvorená pre návštevníkov, a odporúča návštevu kuchyne z pätnásteho storočia. Naľavo je zasklená vitrína s vestníkom, kde sú jedna cez druhú rôzne správy a upozornenia: „Zaplatil si už služby?“ „Máš kompletný výstroj? Nová študentská zľava na Summer Eights na Broade s univerzitnou kartou.“ „Zaskočíme niekam pred Hilariným prvým tančekom? V piatok 8. týždeň nula, J. C. R.“ Ako tak pozerám na odkazy napísané na tabuli, uvedomím si, že anglický prízvuk nebude mojím jediným problémom. Napravo drevené panely a dve klenuté okná s rímsou ako v nejakej kancelárii, podobne ako v banke Old West, akoby volali lupičov: prepadnite nás.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA