Chris McGeorge

GUESS WHO?

Copyright © Chris McGeorge 2018 All rights reserved.

First published by Orion London.

Translation © 2018 by Jana Seichertová

Jacket design © 2018 by Marek Novák

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6326-0

Starému otcovi

Johnovi Boardovi

HERCI

Morgan Sheppard – herec účinkujúci v dennom televíznom seriáli Domáci detektív, známy problémami s alkoholom a drogami. Kedysi sa preslávil ako „detský detektív“.

Amanda Phillipsová – pracuje v kaviarni CoffeeCorps na stanici Waterloo. Vždy obsluhuje s úsmevom. Sníva o kariére novinárky a o práci v televíznej brandži. Ľudia o nej vravia, že je „sladká“ a „milá“.

Ryan Quinn – upratovač v hoteli. Zápasí s finančnými problémami a pracuje, aby pomohol svojej rodine po presťahovaní z Hongkongu do Londýna. Na svoju prácu je hrdý, ale radšej by robil doslova čokoľvek iné.

Constance Ahearnová – slávna herečka z West Endu. V súčasnosti hrá hlavnú postavu v novom muzikáli Dážď na Elmore Street v divadle Lyceum. Pravidelne ju spomínajú ako jednu z najväčších divadelných herečiek súčasnosti. Držiteľka viacerých ocenení. Oddaná katolíčka, často vyvoláva „trenie“ medzi ľuďmi, ktorí nevyznávajú jej náboženstvo.

Alan Hughes – vážený advokát, ktorý rýchlo vystúpil po rebríčku právneho systému aj napriek tomu, že černošskí advokáti tvoria iba zlomok londýnskeho súdnictva. Nikdy sa nevzdáva a vždy ponúka právnu radu – dokonca aj vtedy, keď ho o ňu nikto nežiada. V súčasnosti je zapletený do vplyvného prípadu, na ktorom si môže vybudovať kariéru.

Rhona Michelová – sedemnásťročná študentka. Rada sa drží v ústraní a počúva hudbu cez veľké fialové slúchadlá. Trpí ochromujúcou klaustrofóbiou.

Simon Winter – bol terapeutom Morgana Shepparda väčšinu jeho života. Je skvelý odborník a v minulosti dosiahol mimoriadne úspechy. V pomerne mladom veku získal doktorát z psychológie a odvtedy pracuje ako súkromný psychoterapeut na predmestí.

Po návrate do školy ma privíta ticho. Mama mi vždy vyčítala, že som roztržitý, keď som si niečo zabudol, no nikdy mi nevysvetlila, čo to slovo presne znamená. Aj teraz som bol roztržitý. Došlo mi to, keď som cestou domov pozrel do batoha – poznámkový zošit s domácou úlohou na zajtrajšiu hodinu som si zabudol v učebni matematiky. Nechcem sklamať pána Jefferiesa, a tak som tu.

Vrátim sa cez pole a vkĺznem dnu hlavným vchodom. Po zotmení, keď z nej všetci odídeme, škola vyzerá naozaj strašidelne. Zvyčajne v nej panujú hluk a zhon, no teraz sú chodby tiché a moje kroky sa nimi rozliehajú ako dupot slonieho stáda. Nevidím tam nikoho okrem muža v zelenej kombinéze, ktorý čudným prístrojom čistí podlahu. Pripadá mi ako najnešťastnejší človek na svete. Otec ma straší, že ak sa nebudem dobre učiť, to isté čaká aj mňa. Zrazu mi príde toho muža ľúto, no vzápätí sa zahanbím. Ľutovať iného človeka sa predsa nepatrí.

Vykročím rýchlejšie a o chvíľu zastanem pred učebňou matematiky. Dvere nájdem odchýlené. Mama ma vždy učila, aby som bol zdvorilý, preto na ne teraz zaklopem. Keď sa otvoria, pánty prenikavo zakvília.

Nezbadám ho hneď. Dvere narazia do papierov a zošitov roztrúsených po zemi. Jeden zošit spoznám a zohnem sa poň.

Je môj. Pán Jefferies nám ich pozbieral na konci vyučovacej hodiny.

Zrazu si uvedomím, že niečo nie je tak, ako má byť. Zdvihnem hlavu a vtedy ho zbadám, pána Jefferiesa, učiteľa matematiky… môjho matikára a zároveň priateľa. Visí uprostred miestnosti s opaskom omotaným okolo krku. Jeho tvár je čudne sfarbená a oči má vypúlené ako postava v kreslenom filme.

Ale môj učiteľ nie je kreslená postavička. Je ozajstný. Trvá mi príliš dlho, kým pochopím, na čo vlastne hľadím a že to nie je iba hrozný vtip.

Pozriem sa lepšie, no naozaj tam visí. Pán Jefferies. Mŕtvy.

Konečne mi svitne a rozkričím sa z plných pľúc.

1

O dvadsaťpäť rokov…

Do mozgu sa mu zavŕtal prenikavý kolísavý tón. Keď sa však naň sústredil, jasne spoznal zvonenie. Znelo v jeho hlave alebo mimo nej – kdekoľvek na svete, pomyslel si zúfalo, len nie tu.

Cŕŕŕn, cŕŕŕn, cŕŕŕn.

Cŕŕŕn, cŕŕŕn, cŕŕŕn.

Zvuk bol skutočný a ozýval sa vedľa neho.

Otvoril oči. Všetko bolo rozmazané a tmavé. Čo sa to deje? Vtom začul namáhavé dýchanie a trvalo mu o sekundu dlhšie, než by malo, kým si uvedomil, že vychádza z jeho úst. Zmysly sa mu zapli ako svetlá na nemocničnej chodbe a potom… Áno, cítil rytmické dvíhanie a klesanie hrude aj prúdenie vzduchu v nozdrách. To mu však nestačilo. Otvoril ústa, aby ho do seba dostal viac, no prekvapený zistil, že sú neuveriteľne suché, jazyk sa mu v nich prevaľoval ako vo väzení z brúsneho papiera.

Že by to zvonenie konečne stíchlo? Kdeže, cŕŕŕn, cŕŕŕn, cŕŕŕn sa ešte vždy ozývalo. Pomaly si na ten zvuk zvykal. Telefón.

Pokúsil sa pohnúť rukami, ale nešlo to. Mal ich zdvihnuté nad hlavou a pomaly mu vibrovali hrozbou špendlíkov a ihiel. Na oboch zápästiach cítil niečo studené a tvrdé. Kov? Áno, akoby mu ich objímalo čosi kovové – putá? Horko-ťažko pohol ochabnutými rukami, aby zistil, k čomu je pripútaný. Za chrbtom cítil tyč. Azda ho pripútali k nej?

Oba lakte mu pulzovali a zohli sa v čudnom uhle, keď sa pokúsil zmeniť polohu. Opreli ho o kovový predmet, ktorý sa mu zatiaľ nepodarilo identifikovať. Pod sebou mal mäkkú podložku, ktorá v ňom vyvolávala úzkosť, lebo sa z nej podchvíľou zošmykol. Napoly sedel a napoly ležal. Vskutku nepohodlná poloha.

V duchu sa pripravil na najhoršie, oboma chodidlami sa zaprel do zeme a zdvihol sa. Jedna noha sa mu pošmykla a nepodarilo sa mu ničoho zachytiť (topánky, uvedomil si zrazu, mám obuté topánky), ale to stačilo. Zadkom sa posunul dozadu, aby si trochu odľahčil ruky. Keď bolesť pominula a podarilo sa mu sústrediť, rozmazané obrysy predmetov okolo neho sa postupne zaostrili.

Najprv sa objavili tie po jeho ľavej strane, najbližšie k nemu. Zbadal stôl stojaci medzi neznámym predmetom, na ktorom sedel, a bielou stenou. Na stole si všimol čierny valec s červenými digitálnymi číslicami. Hodiny. Blikal na nich údaj 03:00:00. Naozaj boli presne tri hodiny? Ale nie, chvíľu pozoroval číslice osvetlené lampou, no nezmenili sa.

Keď ho od pozerania do svetla rozboleli oči, uvedomil si, že miestnosť je dosť tmavá. Žmurkaním rozohnal svetelné škvrny a zdvihol zrak k bielej stene. Visel na nej zarámovaný obraz farmy za kukuričným poľom, ale zaujalo ho na ňom niečo iné. Farma na obraze horela, červené plamene oblizovali modrú oblohu, a v popredí neznámy umelec hrubo načrtol strašiaka s úsmevom na tvári. Zdalo sa mu, že čím dlhšie naň hľadí, tým väčšmi sa naňho strašiak uškŕňa. Odvrátil pohľad od obrazu. Nebol si istý, čo ho na ňom znepokojilo, ale nechcel naň hľadieť. Teraz pred sebou videl svoje nohy a chodidlá – čierne nohavice, čierne topánky –, vystreté na veľkej posteli. Nafúknutá perina z nich skĺzla, keď sa zapieral nohami a pokrčil posteľnú plachtu, na ktorej ležal. Okolo neho boli porozhadzované ozdobné vankúše. Pred očami sa mu objavil známy výjav. Spoznal by ho každý. Pracovný stôl, malý televízor s plochou obrazovkou, rýchlovarná kanvica, misa s kávovými a čajovými vrecúškami a otvorený kožený obal s ponukou izbových služieb, postavený na hranu. Nakoniec zbadal telefón, ďaleko a mimo jeho dosahu. Opatrne otočil hlavu doľava a uvidel skriňu.

Po pravej strane mal okno so zatiahnutými závesmi a cezeň prenikalo dnu slabé svetlo.

Omyl bol vylúčený. Nachádzal sa v hotelovej izbe, pripútaný k posteli.

Vyzeralo to veľmi zle.

Do mozgu sa mu zavŕtali tri prenikavé tóny. Cŕŕŕn, cŕŕŕn, cŕŕŕn.

Jeho situácia nevyzerala ani trochu ružovo.

2

Nevedel, ako dlho tam sedel a počúval to prekliate zvonenie – celú večnosť a zároveň ani minútu. Napokon sa však ozval nový zvuk. Hlas. Ženský a trochu robotický.

„Dobrý deň, pán Sheppard. Vitajte v svetoznámom Hoteli snov. Už vyše šesťdesiat rokov sa pýšime skvelou pohostinnosťou a širokou ponukou jedinečných služieb, ktoré budete môcť vyskúšať počas svojho pobytu v tomto luxusnom prostredí. Ak si chcete vypočuť informácie o ponuke našich izbových služieb, stlačte jednotku, informácie o našej nedávno zrenovovanej telocvični a o našich kúpeľoch sa dozviete, ak stlačíte dvojku, a informácie o možnosti budenia telefónom, ak stlačíte trojku…“

Pán Sheppard? Nuž, aspoň poznali jeho meno. Ale odkiaľ sa ho dozvedeli? Vari sa mu to stalo znovu?

„… informáciu o živých vystúpeniach v hotelovom bare získate, ak stlačte štvorku…“

Vari to včera trochu prehnal? Po dvadsiatich rokoch užívania drog a pitia alkoholu nadobudol dojem, že výraz „niečo prehnať“ sa ho už netýka. Už to však zažil, to „veľké zatmenie“, keď sa na druhý deň zobudil na neznámom mieste, na horskej dráhe spôsobujúcej dočasný výpadok pamäti, na ktorú si kúpil lístok.

„… informáciu o mieste vášho pobytu, napríklad o možnosti rezervácie lístkov na divadelné predstavenia, a o dopravných spojeniach z nášho hotela sa dozviete, ak stlačíte päťku…

Vedel však, ako sa človek v takých situáciách cíti, a toto nebola jedna z nich. Lebo…

Ten pocit jednoducho nemal. Kde bol predtým? Na čo si naposledy spomína? Najprv sa mu v mysli vynorila hotelová izba, v ktorej sa práve nachádzal, a potom postava tancujúca na okraji jeho pamäti. Žena.

Naprázdno prehltol a jazykom si prešiel po zuboch. Niečo mu na nich zostalo – neurčitá, hnilobná pachuť vína zmiešaného s neznámou chemikáliou.

„… Ak sa chcete odhlásiť z nášho hotela skôr, stlačte šestku. Ak si chcete znovu vypočuť všetky možnosti, stlačte sedmičku.“

Toto veru nevyzerá dobre. Nemal by tu byť.

Ten prekliaty telefón zrazu stíchol. Skutočnosť, že už nepočuje ten ženský hlas, ho z nejakého dôvodu trápila väčšmi ako hrobové ticho. Ak on počul ju, mohla aj ona počuť jeho? Je to robot, obyčajný robot. Ale telefónna linka pravdepodobne zostala otvorená. Možno by to stálo za pokus.

„Ak si chcete znovu vypočuť všetky možnosti, stlačte sedmičku.“

Zase pohol rukami, aby sa mu do nich vrátil cit. Zopár ráz rýchlo zaťal a zase uvoľnil päste, a keď nad nimi opäť získal čiastočnú kontrolu, zocelil sa proti bolesti a prudko udrel zápästiami do kovovej tyče za sebou. Putá zarinčali, ale nie dosť hlasno. Márniš čas. Je to iba robot.

„Ak si chcete znovu vypočuť všetky možnosti, stlačte sedmičku.“

Horko-ťažko odlepil pery od seba. Mal pocit, akoby už niekoľko rokov neotvoril ústa. Pokúsil sa niečo povedať, no z úst mu vyšiel len chrapľavý ston.

„Ak si chcete znovu vypočuť všetky možnosti, stlačte sedmičku.“

Ticho.

Otvoril ústa a vyrazil zo seba zvuk pripomínajúci slovo „pomoc“. Je to iba robot. Ešte vždy to neznelo dosť hlasno.

Ticho.

Vtom sa hlas v telefóne zasmial. Nie je to robot. „Okej, pán Sheppard, nech je po vašom, ale čoskoro budete musieť prehovoriť. Neviem sa dočkať vášho ďalšieho ťahu.“

Čo tým myslí? Nemal čas na premýšľanie o ženiných slovách, lebo hneď za nimi sa ozval strašidelný zvuk – monotónny šum hluchej telefónnej linky.

Žena bola preč.

Snažil sa upokojiť, srdce v hrudi mu bilo ako divé. Toto sa nedialo, nemohlo sa to diať, však? Možno to bol iba zlý sen alebo nejaký druh novej nepríjemnej halucinácie. V poslednom čase to s drogami dosť preháňal. Keď sa však nad tým zamyslel, nakoniec tú možnosť vylúčil. To, čo práve prežíval, mu pripadalo príliš skutočné.

Niekto určite príde. Niekto musí prísť. Hotelový personál zaiste vie, že tam je, takže o ňom vedia všetci v hoteli. K posteli by sa určite sám nepripútal, a teda…

Neviem sa dočkať vášho ďalšieho ťahu.

Čo tým telefonátom sledovali? Lenže problém s telefónmi spočíval v tom, že ste sa v ňom mohli vydávať za kohokoľvek bez obavy, že odhalia vašu pravú totožnosť. Ale prečo by mu ten ženský robot-nerobot volal? Na telefón nedočiahol, takže v tom pravdepodobne mala prsty ona, žena, ktorá ho pripútala k posteli a hrala s ním nejakú hlúpu hru.

Ak však nepatrila k hotelovému personálu, možno za ním nikto nepríde.

Nie. Toto je hotel. Pravdaže niekto príde… nakoniec.

Zatvoril oči a snažil sa dýchať pokojnejšie. Naťahoval uši, či zvonku nezačuje nejaký zvuk – dupot na chodbe, kolieska ťahaných kufrov –, no všade panovalo ticho.

Až na to, že to nebola celkom pravda.

Pocítil to skôr, než to počul. Šteklenie na zátylku a potom veľmi tiché dýchanie.

V izbe nebol sám.

3

Uvedomil si, že ten zvuk sa v izbe ozýval celý čas. Znel tak prirodzene, že ho ani nevnímal. Keď však zadržal dych, ozval sa hlasnejšie. Bol sotva počuteľný, akoby vychádzal z hrude nejakého ducha. Napriek tomu ho zachytil – tiché, plytké dýchanie.

Čím väčšmi sa naň sústredil, tým zreteľnejšie ho počul. Rozliehal sa všade okolo neho. Nebol tam s ním iba jeden človek. Koľko ľudí? To nedokázal odhadnúť. Ľudia (množné číslo!) zatvorení v jednej miestnosti spolu s ním.

Vedel, že musí otvoriť oči, ale odmietali poslušnosť. Jeho mozog sa pustil spájať bodky, ktoré tam v skutočnosti neboli. Márne sa snažil všetko pochopiť. Išlo o nejaký trik z oblasti píár? Jeho agent ho varoval pred podobnými trikmi bulvárnych denníkov, ktoré ochotne zaplatili za každý škandál. Vari si mohli želať väčší ako sexuálne orgie v hotelovej izbe?

Lenže niečo tu nesedelo. Naozaj by ho uniesli a pripútali k posteli iba kvôli príbehu? To veru nebol ich štýl. Navyše zostal celkom oblečený. To by boli najnudnejšie orgie, o akých kedy noviny písali.

Napriek nezávideniahodnej situácii sa takmer zasmial. Na dôvažok ešte aj zošalie. Pripíše to na dlhý zoznam problémov, ktoré potreboval vyriešiť.

No najprv… Nasilu otvoril oči. Hotelová izba mu opätovala pohľad. Ešte vždy počul to dýchanie. Musel sa pozrieť. Vychýlil spútané zápästia doľava tak ďaleko, ako sa len dalo. Ľadové putá sa mu zaryli do pokožky, ale bolesť si nevšímal. Aj telo naklonil na tú istú stranu a otočil hlavu, aby sa mohol pozrieť cez okraj postele.

Očakával – dúfal? –, že neuvidí nič okrem koberca. Namiesto toho však zbadal predmet, ktorý nedokázal identifikovať. Až po dlhej chvíli pochopil, že hľadí na chrbát človeka v hnedom obleku. Len čo mu tá myšlienka šťukla v hlave, rýchlo sa pritiahol k zápästiam a presunul doprostred postele.

Človek. Z mäsa a kostí. Ležiaci dolu tvárou na dlážke. Zase nastalo ticho. Tiché dýchanie sa ešte vždy ozývalo, no teraz sa k nemu pripojil ďalší zvuk, rýchly cupot a šuchot, ako keď myši obhrýzajú kartón.

Tentoraz sa prinútil pozrieť cez pravý okraj postele a znovu napol putá. Nikto tam nebol. Koberec mal tmavofialový odtieň. Keď sa však zahľadel na kúsok podlahy, ktorý mal vo svojom zornom poli, niečo si všimol – malý žltý pramienok miznúci pod posteľou. Na povraz vyzeral príliš tenký. Zahľadel sa naň a pramienok sa zrazu mykol. Boli to vlasy.

Vrátil sa doprostred postele. Vlasy? Bože.

Zadíval sa na čiernu obrazovku televízora, ktorý mal rovno pred sebou. Nič sa od nej neodrážalo, dokonca ani on, ale to mu neprekážalo, práve naopak. Nechcel vidieť, ako úboho vyzerá.

Čierna prázdnota ho upokojovala. Sústredí sa na televízor, kým niekto nepríde a nezachráni ho. V nijakom prípade sa nezmieri so svojou situáciou.

Len čo si to v duchu predsavzal, očami mimovoľne skĺzol po svojich vyleštených topánkach k okraju postele, nad ktorým sa niečo objavilo. Najprv jeden prst, potom ďalšie dva, napokon prikrývku zovrela celá ruka.

Srdce mu kleslo v hrudi. Šuchot znel hlasnejšie a dýchanie tiež zosilnelo. Teraz tie zvuky počul zo všetkých strán a zrazu mu svitlo.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

HERCI

1

2

3